Tartalomjegyzék

1. FEJEZET – Dávid

2. FEJEZET – Lili

3. FEJEZET – Dávid

4. FEJEZET – Lili

5. FEJEZET – Dávid

6. FEJEZET – Lili

7. FEJEZET - Dávid

8. FEJEZET – Lili

9. FEJEZET – Dávid

10. FEJEZET – Lili

11. FEJEZET – Dávid

12. FEJEZET – Lili

13. FEJEZET – Dávid

14. FEJEZET – Lili

15. FEJEZET – Dávid

16. FEJEZET – Lili

17. FEJEZET – Dávid

18. FEJEZET – Lili

19. FEJEZET – Dávid

20. FEJEZET – Lili

21. FEJEZET – Dávid

22. FEJEZET – Lili

23. FEJEZET – Dávid

24. FEJEZET – Lili

25. FEJEZET – Dávid

26. FEJEZET – Lili

27. FEJEZET – David

28. FEJEZET – Lili

29. FEJEZET – Dávid

30. FEJEZET – Lili

Pár évvel később - Dávid

Bakos R. Laura: Megélt életek

Dávid sikeres úszó volt, aki egy szerencsétlen baleset következtében megsérült, és már csak árnyéka önmagának. Mindenki a visszatéréséről faggatja, ő azonban hallgat.

Lili egy fiatal lány, aki az élet nehézségeivel néz szembe, miközben haldokló barátnőjét segíti át élete utolsó pár hónapján.

Mindkettőjüket megtörte az élet, de egy véletlennek köszönhetően találkoznak. Talán a nagybetűs Sors akarta így, vagy csupán a véletlen műve lenne? Vajon két összetört szív képes meggyógyítani és kiegészíteni egymást?

2019. Bakháza

©Bakos R. Laura

Borító- és arculatterv: Szabó Borka

Szerkesztő: Virágh Máté

Korrektor: Váczy Ludmilla

epub ISBN 978-615-5956-38-6

mobi ISBN 978-615-5956-39-3

Hagyj nyomot a Molyon!

https://moly.hu/konyvek/bakos-r-laura-megelt-eletek

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Nagymamám emlékére

1. FEJEZET – Dávid

Újabb nap a pokolban. Reggel úgy ébredtem, hogy ma minden rendben lesz, de hamar rá kellett jönnöm, hogy csak ámítottam magam. Semmi, az égvilágon semmi sem volt rendben. Az orvosi vizsgálatról hazafelé tartva, a metrón zötyögve rá kellett döbbennem, hogy vége az életemnek. Ha nem is a teljes életemnek, de az úszásnak örökre búcsút kellett mondanom, hála egy orvosi műhibának. Mindent egy lapra tettem fel, és most rá kellett jönnöm, hogy fogalmam sincs, mihez is kezdek majd ezek után.

A metrón ültem, amikor észrevettem, hogy egy kislány bámul rám kikerekedett szemekkel. Az anyukája mellett állt, akit hellyel kínáltam, de nem fogadta el, mondván, hamarosan úgyis leszállnak. Valójában pontosan tudtam az okát, mert a tekintete mindent elárult. Már akkor rájöttem, hogy felismertek engem. Hiszen velem plakátolták tele az egész fővárost – velem, Nemere Dáviddal, a híres úszóval, sok fiatal sportoló példaképével, kétszeres Európa-bajnokkal és többszörös aranyérmessel. A baleset előtt ez voltam. Utána már csak „a srác” lettem, aki huszonnégy évesen bottal járt és szuicid gondolatok kavarogtak a fejében. Igen, egy kész csődtömeg lett belőlem.

– Anya, ő az? – kérdezte a fiatal lány az édesanyja szoknyáját rángatva.

– Lilla! – förmedt rá ő, és rettentően kellemetlenül érezte magát.

Láttam rajta, ahogy rám nézett, teljesen elpirult, majd gyorsan elfordult, akárcsak a lánya. Nem csak ennyi közös pontot találtam bennük: külsőben is feltűnően hasonlítottak. Megnyugtató volt nézni őket. Legalább egy kicsit elterelték a figyelmemet arról, amire még gondolni is borzasztó volt.

– Kérhetek tőle aláírást?

– Ne zavard a bácsit! Így is megvan a maga baja – intette le a nő.

Mondanom sem kell, már meg sem lepődtem azon, amit mondott. A ,,bácsi” viszont teljesen kiakasztott, mégis visszanyeltem a mérgem. Nem akartam a metrókocsiban, megvadult vadállatként őrjöngeni. Bár szívesen megmondtam volna neki, hogy kit hívjon ,,bácsinak”, hiszen én még csak a húszas éveim közepén jártam.

A kislány szólni akart még valamit, de ekkor kinyílt az ajtó, az anyja pedig szó szerint maga után rángatta őt, és megindult vele a mozgólépcsők felé. Ahogy összezáródtak az ajtók, megkönnyebbülten fújtam ki a levegőt. A következő megállóban kiszálltam a szerelvényből.

Legszívesebben gyalog indultam volna haza, de túlságosan hosszú útra már képtelen lettem volna anélkül, hogy méterenként meg ne álljak pihenni. Viszont minél hamarabb otthon akartam lenni.

Ahogy felfelé tartottam, véletlenül beleütköztem egy fiatal lányba, aki a földön kötött ki elterülve.

Már csak ez hiányzott nekem! – gondoltam és kissé ingerülten meredtem az engem vizslató idegenre. Lelki szemeim előtt már felkészültem arra, hogy azzal jön, mennyire sajnálja, meg az ő hibája, csak is azért, mert látja a kezemben a botomat. Mindig szánalmat váltottam ki az emberekből. Az elején még zavart, aztán kihasználtam, míg mostanra már semlegesen álltam a dologhoz.

– Nem látsz a szemedtől? – támadt nekem, és ezzel sikerült teljesen megdöbbentenie. Másféle reakcióra számítottam.

– Bocsánat – nyögtem ki meglepetten.

A jobbomat nyújtottam, hogy segítsek neki feltápászkodni a földről. Az apró keze szinte elveszett a hatalmas tenyeremben. Talán százhatvan centi lehetett a csaj, vagy még kisebb, mert eléggé eltörpült az én százkilencvenes magasságom mellett. Viszont minél kisebb volt, annál harciasabbnak látszott.

A gyönyörű kék szeme szikrákat szórt, ahogy rám nézett. Hirtelen az jutott eszembe, hogy a legszívesebben beletúrnék dús szőkésbarna hajzuhatagába, azt megragadva közelebb húznám őt magamhoz, és addig csókolnám, amíg el nem fogy a levegőnk.

– Sokra megyek a bocsánatoddal, nézd meg, milyen mocskos lett a ruhám – mutatott a fehér felsőjére, amin ott díszelgett egy csúnya barna folt.

Ezzel rántott vissza a valóságba, azt sem tudtam hirtelen, mit reagáljak.

– Te szaladtál nekem – kamuztam, bár tudtam, az egész az én hibám volt.

– Micsoda? – maradt tátva a szája.

– Én csak erre sétálgattam, te meg nem néztél magad elé, és hopp!

– Hogy te mekkora egy pöcs vagy! – kapkodott levegő után.

A ruháját simogatva próbálta eltüntetni a koszt, de sikertelenül. Ahogy lehajolt, a göndör fürtjei teljesen eltakarták az arcát.

– Bátor kislány vagy a méreteidhez képest.

– Nagyot tudok ütni, ha kell – harciaskodott méregtől kipirult arccal.

Önkéntelenül is kitört belőlem a nevetés, ahogy elképzeltem, hogyan próbálkozna, ha tényleg elszakadna nála a cérna. Talán a mellkasomat tudná megsuhintani az ökölbe szorított kis kezével, mert kétlem, hogy elérné az arcomat.

Egyesek talán nem is bánnák, ha valaki beverne nekem egyet.

– Nem kétlem – emeltem fel a jobb kezem megadóan, míg a másikkal tartottam a botomat.

– Te kinevetsz?

– Neked is el kellene ismerned, nagyon vicces a helyzet.

– Ebben semmi mókás nincs, de felőlem nevess csak!

Eszméletlenül aranyosan pufogott.

– Köszönöm, hogy megengeded – mondtam neki mosolyogva.

– Nem pazarlom rád tovább az időm, mennem kell.

– Pont kérdezni is akartam, mi tart még itt.

– Mondták már neked, hogy egy lánnyal nem így kell bánni?

– Felsegítettelek, nem?

Hamar az arcomra fagyott a vigyor, és valami egészen más érzés kerített hatalmába. Igazság szerint volt ebben a lányban valami, ami birizgálta a fantáziámat. Egy részem kíváncsi volt rá, hogy ki lehet, honnan jött, hova tart, vagy egyáltalán mit gondol az életről. A másik énem pedig alig várta, mikor sétál el tőlem és vész bele a pesti aluljáró tömegébe. Szerencsémre az utóbbi történt.

– Neked is szia! – kiabáltam utána nevetve.

Még percekig álltam ott, újra lejátszva magamban a történteket. Már régóta nem szórakoztam ilyen jól, pedig semmi olyan nem történt, ami miatt ennyire kellett volna röhögnöm. Mégsem tudtam megállni, ahogy a lány fenekén és felsőjén virító foltra gondoltam. Szívesen letöröltem volna, de akkor tuti rám hívja a rendőrséget molesztálás miatt, az pedig per pillanat nem hiányzott az életemből.

Én is pont arra indultam meg, amerre eltűnt a gyönyörű, szőkésbarna idegen. Aztán a felszínre felérve megint megpillantottam a lányt. Ott állt a villamosra várva. Ő is kiszúrt engem, ahogy beálltam mellé várakozni.

– Te követsz engem? – förmedt rám.

– Tündérke, rajtad kívül más is használhatja a villamost. Vagy azt hiszed, hogy csak a te jogod?

– Ne hívj így! – háborgott dühösen beszívva a levegőt.

– Pedig találó.

Nem szólt semmit, inkább maga elé meredt. A reakciójából arra következtettem, hogy legszívesebben vagy kinyírna, vagy a metrós nőhöz hasonlóan elfutna onnan. Én már csak ezt váltottam ki az emberekből: menekülést vagy gyilkossági szándékot. Jobban örültem volna, ha ő máshogy reagál, pedig csak most találkoztunk. Furcsa érzés fogott el a közelében.

– Bocsánat, amiért fellöktelek! Az én hibám, de nem direkt volt – bukott ki belőlem hirtelen.

– Örülök, hogy végre beismerted. – Akkor meghallottam a legédesebb kacagást, amilyet előtte még sohasem.

A szívem őrült tempóban újra életre kelt, pedig azt hittem, a karrieremmel együtt attól is búcsút kellett vennem. Ott viszont ismét úgy éreztem, mintha élnék.

A villamos begördült a megállóba. A meleg levegőt felkavarva kellemes szellőt keltett. A lány felszállt és gyorsan eltűnt a szemem elől, még mielőtt megkérdezhettem volna a nevét. Más csajok esetében nem zavart, ha még ennél is gonoszabbul viselkedtem velük, de ennél az egynél bűntudat mardosott. Talán, ha kedvesebb lettem volna, akkor megadja a számát, eljön velem randizni és boldogan élünk, amíg meg nem halunk, mint egy szirupos lányregényben. A valóság nem ennyire szép. Ő és én nem fogunk találkozni, meg amúgy sem illünk egymáshoz, a nyomorúságomat tekintve. A botom általában úgy működött a gyönyörű lányoknál, mint a fokhagyma a vámpírokkal szemben. Amint meglátták, mindig elmenekültek. Bizonyos esetekben azonban pont az ellenkezője történt: csajmágnes lett. Akkor viszont jöttek a sajnálkozó baromságukkal, amitől elöntötte az agyamat a düh. Ilyenkor csak megdöntöttem őket, másnap meg kidobtam az albérletből, vagy én léptem le jobb esetben.

Amikor végre sikerült hazajutnom, megkönnyebbülten hálát adtam az égnek, mert úgy éreztem, a lábam majd’ leszakad. Az albérletbe belépve rögtön leültem az ajtó melletti székre.

– Megjöttem! – kiáltottam be egyik lakótársamnak és egyben haveromnak, Zsombornak, mert gyanítottam, hogy ő már végzett a munkahelyén.

– Na végre! – bukkant fel.

Másik lakótársam, az öcsém biztos még kint hajkurássza az aktuális csaját a Duna-parton.

Hat éve annak, amikor összecsomagolva a holmimat, felköltöztem a fővárosba, hogy megszabaduljak az alkoholista szüleimtől. Azóta is fájdalmas pont az életemben, hogy Adriánt akkor otthon kellett hagynom. Még nem töltötte be a tizennyolcat, a szüleim pedig jobb színészek voltak, mint hittem. Hiába jelentgettem a hatóságoknak arról, mi is folyik nálunk, nem hittek nekem. Csak két évvel később menekíthettem ki őt abból a pokolból, amiben azelőtt éltünk. Szerencsére akkor már csurrant-cseppent számomra valamennyi az úszásból, és már eléggé felkapott lett a nevem ahhoz, hogy energiaitalokat reklámozzanak velem. Ennek köszönhetően az öcsém végül nálam és Zsombornál kötött ki.

– Jöttem volna gyorsabban is, csak… – kezdtem bele a szövegelésbe, ám ekkor oldalra pillantva megláttam azt, aki a haverom mögött megállt.

A szőke lány volt, akibe beleütköztem lent az aluljáróban.

– Semmi gáz, a lényeg, hogy itt vagy. A többieknek már bemutattam a világ legcsodálatosabb barátnőjét.

– Olyan édes vagy! – csiripelte a csaj, aki néhány perccel korábban még simán kinyírt volna engem.

Bezzeg nekem nem mondta akkor, hogy édes vagyok. De miért is tette volna? Hiszen egy ismeretlen, botos idióta voltam a számára, aki tönkrevágta a makulátlan megjelenését. Na, nem mintha azóta változott volna a helyzet, viszont velem ellentétben, rajta semmi döbbenet nem látszódott. Komolyan úgy nézett ki, mintha még soha sem találkoztunk volna, így én is próbáltam hasonlóképpen viselkedni.

– Helló, Berger Liliána vagyok – mutatkozott be és a kezét nyújtotta felém.

Elég béna képet vághattam, de tényleg nem tudtam, mit is kellene csinálnom. Szívem szerint megráztam volna, de aztán leesett, hogy a csaj nem más, mint a legjobb barátom új nője.

Azt hiszem, azt a napot sem könyveltem el a kedvenceim között.

2. FEJEZET – Lili

Nagy csattanásra eszméltem. Pontosabban olyan hang volt, amire senki sem szeretne felébredni. Hirtelen fogalmam sem volt arról, hol is vagyok. Miután jobban magamhoz tértem, ismerős környezet tárult elém. A kevés alvás elnyomott a kórházi székben ülve. Nem tudtam, meddig aludtam, de azt igen, mi keltett fel. É barátnőm volt, aki félig az ágyán fekve, félig a földön támaszkodva próbálta meg elérni az üdítősüvegét.

– Várj, segítek! – álltam fel a székről, és visszasegítettem őt az ágyra.

A rakoncátlan flakont az egyik ápolónő felvette, a kis éjjeliszekrényre rakta, majd megigazította a barátnőm mögötti párnákat, hogy kényelmesebb helye legyen.

– Legközelebb megkérem, hogy maradjon nyugton, nem kell feleslegesen ugrándozni. Most nincs más dolga, mint pihenni – simogatta meg a karját a fiatal nő.

É már egy hónapja feküdt a kórházban, és azóta ő volt az egyedüli nővér, aki képes volt normálisan beszélni vele. A többi itt dolgozó inkább úgy tekintett rá, mint egy állatra: néha rá kellett nézni, enni adni neki, és ellenőrizni, hogy él-e még. Boglárka nővér más volt, mert tényleg emberszámba vette a betegeket. Neki köszönhetően a barátnőm utolsó napjai boldogabban teltek, mint előtte bármikor, amióta bekerült ide.

A testét felemészti a rák, és a rengeteg áttét miatt már nincs remény a gyógyulásra. Az orvosok gyógyszerekkel húzni tudják az időt, de magát a halált még ők sem tudják visszatartani, hogy elvigye magával. É csontsovány volt, és a terápia miatt kihullott a haja. Már semmi sem emlékeztetett a régi barátnőmre. Eltűnt a dús barna hajzuhatag és a pirospozsgás arc, a csodaszép napbarnított bőr, de még a szempillái is. A napja nagy részét pihenéssel töltötte, csak pár percre látogathattam meg, amíg valamelyik nővér el nem küldött.

– Csak olyan nehéz megállni – motyogta fáradt, elgyötört hangon É.

– Pedig muszáj lesz – mondta Boglárka, miközben megigazította az összegabalyodott takarót. – Bekapcsoljam egy kicsit a tévét?

– Majd én bekapcsolom, nyugodtan menjen csak – léptem oda a készülékhez, ami pont az ággyal szemben volt, csak nagyon magasan, így több perces szenvedés után sikerült elérnem a célom.

Amikor újra magunkra maradtunk a helyiségben, visszaültem a székembe.

– Nincs valami más? – érdeklődött É, amikor rendesen bekapcsolt az ősrégi készülék, és bejött a sportcsatorna.

– Csak egy adó van – válaszoltam neki szomorúan.

– Ez nagyon nem fog hiányozni nekem – dünnyögte a szemeit lehunyva.

– Mi? A tévé?

– Nem arra gondoltam, hanem az egyedüllétre.

– Még itt vagyok – mutattam magamra.

– Igen, de te elmész, én meg itt maradok egyedül.

Volt idő, amikor nem É volt az egyedüli a szobában. A baloldali lányt Miának hívták. Huszonhárom múlt, amikor bekerült a kórterembe, és két héttel ezelőtt érte a halál. Korábban gyakran beszélgettünk arról, hogy ha tehetnénk, akkor Ausztráliába mennénk, mert ott cuki koalamacik élnek. Még a korallzátonyokat is megnéztük volna, mert azokról rengeteg képet láttunk. Mélyen megviselt, amikor másnap beléptem, és ő már nem feküdt a helyén. Először azt hittem, vizsgálatra vitték, de az É arcára kiülő fájdalmat látva minden világossá vált. Mia csendesen, álmában ment el. Lefekvés előtt még arról mesélt az ápolónőknek, mennyi terve van a jövőre nézve, aztán nem ébredt fel többé.

A másik lányról viszont csak annyit tudtam, hogy Beatrix volt a neve, és a reggeli műtétje közben állt le a szíve. A fájdalomcsillapítóktól sokszor nem volt magánál. É szerint megváltás volt számára a halál, mert így végre békére lelhetett egy szebb világban, ahol nincs több fájdalom. A barátnőm ezzel nyugtatta magát, ha szóba került a közelgő vég. Ő már felkészülten várta a pillanatot, én viszont képtelen voltam beletörődni.

– Nézd, ott van Nemere Dávid – bökött a tévé felé csontsovány ujjával.

É hangja zökkentett vissza a valóságba. Gyorsan megtöröltem a szememet, ne lássa, mennyire elérzékenyültem. Mindig titokban könnyeztem, nehogy elszomorítsam őt, amiért a szenvedésén bőgök.

– Rég hallottam róla – szólaltam meg unott hangon.

– Emlékszel arra a bulira, amire stikában belógtunk, és ő is ott volt?

– Boldogan mondanám, hogy elfelejtettem, de sajnos hazugság lenne – sóhajtottam némi undorral. Részegen lehányta a kedvenc felsőmet, aztán nyilvánosan összekapott az exbarátnőjével. Jó nagy marha volt, és talán még most is az.

– Az emberek változnak – szólalt meg É némi habozás után. – Szerintem a balesete óta más lett.

– Ez csak feltételezés. De amúgy sem érdekel, nélküle is van elég bajom.

A televízióra pillantva valóban Dávid képével találtam szembe magam. Másképp nézett ki, mint régebben. Amikor pár évvel ezelőtt személyesen találkoztunk, akkor vállig érő barna haja volt, amit egy hajpánttal fogott hátra. A heterokrómiája, vagyis az eltérő szemszíne csak népszerűbbé tette a női rajongói között. Ettől vonzóbbnak is tűnt addig, amíg ki nem nyitotta a száját. Most viszont egy rövid hajú fickót láttam, karikás szemekkel, beesett arccal, és ha nem írták volna ki a nevét, nem tudhattam volna biztosra, hogy őt látom. Egy hosszú asztal mögött ült, mellette számomra idegen emberek foglaltak helyet, miközben újságírók hada rohamozta meg őt. Csak úgy záporoztak felé az úszással kapcsolatos kérdések, mert mindenkit ugyanaz érdekelt: folytatja-e az úszást.

– Másik pszichiátert kell keresnem – dobtam fel a témát, hogy ne kelljen továbbra is Dávidra gondolnom.

– Mi történt a múltkorival?

– Anyám bemosott neki egyet, mert a doki nem engedte, hogy ő is bent legyen velem a beszélgetésünk alatt – újságoltam a történteket.

– Ezért akarsz eljönni otthonról?

– Igen, de az orvos javasolta. Itt az ideje, hogy anyámmal elszakadjunk egymástól. Már mesélni akartam, hogy tegnap beköltöztem Zsombor lakótársának egyik ismerőséhez. Petra nagyon aranyos lány. Szerintem jól kijönnél vele, ha megismernéd, bár iszonyat elfoglalt, mert folyton fotózásokra utazik külföldre.

– Lejárt a látogatási idő, a betegnek pihennie kell! – kiáltott be az egyik unszimpatikus nővérke.

– Holnap is jövök, addig légy jó! – álltam fel a székről.

– Magyarán: még holnap is éljek – kacarászott É.

Bármennyire is fájt magára hagyni, de tényleg pihennie kellett. A metrón ülve még mindig a barátnőm körül keringtek a gondolataim. Zsombor lakása felé tartottam, amikor valaki nekem ütközött. A becsapódás erejének köszönhetően úgy fetrengtem a földön, mint egy felborult teknős. Nagyon kellemetlen volt, de azt még cikibbnek éreztem, amikor megláttam, kivel karamboloztam. Nem hittem a szememnek, miután kitisztult előttem a kép: ott állt Nemere Dávid. Csak emlegetni kellett, mint azt a bizonyos szamarat…

– Nem látsz a szemedtől? – förmedtem rá.

Magamban melegebb éghajlatra küldtem. Még az sem enyhítette a mérgemet, amikor megláttam a botját. Pár éve történt vele valami baleset, amikor az egyik versenyen rajtkőre állt. Hónapokig cikkeztek róla. Manapság már csak azt találgatják az emberek: vajon valaha visszatér még az úszáshoz, vagy örökre visszavonul.

– Bocsánat – hápogta, mint egy kacsa.

Volt benne annyi lovagiasság, hogy a kezét nyújtva felsegítsen. A fehér ruhám csupa mocsok lett, a felsőm barna foltjáról jobb volt nem tudni, honnét származik, nehogy elhányjam magam. Legszívesebben bőgtem volna egy nagyot.

– Sokra megyek a bocsánatoddal, nézd meg, milyen mocskos lett a ruhám – mutattam meg neki, mi is szárad a lelkén.

– Te szaladtál nekem.

– Micsoda? – A döbbenettől tátva maradt a szám.

Rosszul éreztem magam É miatt, aztán jött a nagy híres Nemere Dávid, és megforgatta bennem a kést. Már csak egy apró szikra kellett a robbanásomhoz.

– Én csak erre sétálgattam, te meg nem néztél magad elé, és hopp!

– Hogy te mekkora egy pöcs vagy! – csúszott ki a számon.

A ruhámat simogattam, hátha eltűnik a kosz belőle. Próbáltam helyrehozni a helyrehozhatatlant, de be kellett látnom, reménytelen minden próbálkozásom: csak egyre nagyobb lett a kár.

– Bátor kislány vagy a méreteidhez képest.

– Nagyot tudok ütni, ha kell – emeltem fel a kezem dühösen.

Ahelyett, hogy bocsánatot kért volna tőlem, inkább kiröhögött. Sokkal kisebb voltam nála, és biztos voltam benne, ha tényleg megpróbálnám megütni, akkor simán hárítaná.

– Nem kétlem – emelte fel az egyik kezét, de még mindig vigyorgott.

– Te kinevetsz? – döbbentem meg.

– Neked is el kellene ismerned, nagyon vicces a helyzet.

– Ebben semmi mókás nincs, de felőlem nevess csak!

– Köszönöm, hogy megengeded – mondta nekem mosolyogva.

– Nem pazarlom rád tovább az időm, mennem kell – léptem el tőle, azonban megtorpantam.

– Pont kérdezni is akartam, mi tart még itt.

Az igazat megvallva, nem tudtam erre a választ. Volt a pasasban valami, ami nem engedte, hogy csak úgy otthagyjam.

– Mondták már neked, hogy egy lánnyal nem így kell bánni? – vágtam oda.

– Felsegítettelek, nem? – közölte velem, mintha díjat kellett volna adnom neki, amiért legalább ennyit tett.

Viszont már nem röhögött. Ahogy rám nézett, attól inkább azt kívántam, nevessen tovább, mert a tekintete bizsergetni kezdett. Felforrósodott a bőröm, a szám lassan kiszáradt, és a tágas aluljáró túlságosan szűkössé vált számomra. Minden porcikám azt sugallta, hogy meneküljek tőle a lehető legmesszebbre. Életemben először hallgattam a belső hangomra: megfordultam és amilyen gyorsan csak tudtam, elszaladtam.

„Úgyse találkozunk többet” – gondoltam magamban. Aztán kint, a villamost várva mégis megint el kellett viselnem őt.

– Te követsz engem? – rivalltam rá, amikor mellém ért.

– Tündérke, rajtad kívül más is használhatja a villamost. Vagy azt hiszed, hogy csak a te jogod? – nézett rám ugyanazzal a furcsa, vágyakozó tekintettel, ahogyan az aluljáróban kémlelt.

– Ne hívj így! – szóltam rá.

– Pedig találó – pimaszkodott tovább.

– Menj a pokolba! – suttogtam halkan.

– Bocsánat, amiért fellöktelek! Az én hibám, de nem direkt volt.

– Örülök, hogy végre beismerted – nevettem el magam kínomban.

A villamos megérkezésével megszűnt a kellemetlenségem, de igazából csak akkor sikerült megnyugodnom, amikor a barátom otthonához értem. Zsombor mosolyogva nyitott nekem ajtót, én pedig a nyakába ugrottam. Ugyan csak pár hete jártunk, de hosszabb időnek tűnt.

– Nagyon hiányoztál – suttogta két csók között.

– Te is nekem – mosolyogtam, és lemásztam róla.

– Mi történt? – érdeklődött Zsombor, amikor észrevette a ruhámra került mocskot.

– Az aluljáróban összefutottam egy gyökérrel, aki ellökött, de gyorsan átöltözöm – kerültem ki, a fürdőbe rohanva.

Nem először jártam a lakásában, mert pár nappal ezelőtt felhozott ide. A lakótársai házon kívül voltak, így őket még nem ismertem, de pár perc múlva megváltozott a helyzet. A fürdőben átcseréltem a ruháimat a táskámban magammal cipelt pánt nélküli topra és farmer rövidnadrágra. A sminkem igazításakor kopogtatott be Zsombor.

– Na, hogy festek? – tártam ki az ajtót.

– Hű! – nyugtázta a látottakat.

– Öcsém, neked egyre jobb az ízlésed! – bukkant fel a lakótárs, aki akkor érkezett.

Megdöbbentett, hogy a barátom mellett álló srác még nála is magasabb volt, és nagyon hasonlított Dávidra. Nem véletlen a hasonlóság kettejük között, ugyanis a lakótárs Nemere Adrián volt, aki bátyjához hasonlóan szép karriert tudhatott a magáénak.

– Adrián, három lépés távolság – tolta el még jobban tőlem a srácot.

– Megjöttünk! – Zsombor haverjai is csatlakoztak hozzánk.

Őket már ismertem, mert ugyanabban a számítástechnikai boltban dolgoztak, ahol a barátom.

– Hol a bátyám? – érdeklődött Adrián.

– Fogalmam sincs – válaszolta Zsombor, és arrébb taszigálta a bamba képet vágó haverjait, akik engem bámulva a nyálukat csorgatták.

Amikor tizenévesen kövér voltam, akkor egy hímnemű sem tekintett rám, ám amióta lefogytam, azóta minden más lett. Megbámultak, és ez jólesett.

– Remélem, végre befutott – lépett el tőlem a barátom, miután meghallotta az ajtócsapódást.

A nadrágomat húzogattam idegességemben. Nem akartam Dáviddal újra összefutni a kínos jelenet után, azonban az előtérbe érve sajnos megláttam őt. Úgy gondoltam, Isten így akarta nekem megmutatni a jó humorát. Sajnos, ezzel már huszonkét éve tisztában voltam.

– Semmi gáz, a lényeg, hogy itt vagy. A többieknek már bemutattam a világ legcsodálatosabb barátnőjét – büszkélkedett velem Zsombor.

– Olyan édes vagy! – nyávogtam, hátulról átölelve őt.

Dávid döbbent képet vágott, amikor meglátott. Legszívesebben felkacagtam volna, amiért az Isten ennyire kicseszett velem. Innentől egyre gyakrabban kell majd összefutnunk.

– Helló, Berger Liliána vagyok – mutatkoztam be, és a kezemet nyújtottam felé, hátha ezzel sikerül elfelejteni a kellemetlen első találkozásunkat.

Dávid előbb rám nézett, aztán a tenyeremre, mintha kutya lenne, aki nem tudja, hogy megszagolja, vagy inkább megharapja. Mivel végül nem csinált semmit, és kezdett kínossá válni a helyzet, visszahúztam.

– Jobb, mint a múltkori – gúnyolódott gonosz vigyorral.

– Bele se kezdj, inkább fogd be! – szólt rá Zsombor.

Dávid felállva rám nézett, megfogta a botját és megindult a szobája felé, ám mielőtt bement volna, még visszaszólt: – Nem jegyzem meg a neved, mert úgysem érdemes.

Azt hiszem, én kinyírom.

3. FEJEZET – Dávid

Amikor azt hittem, hogy a liliputi szőke volt a napom fénypontja, a szobámba lépve rá kellett jönnöm, a java még csak azután jön. Ha tehettem volna, akkor sarkon fordulva elsétálok a botom társaságában, minél messzebbre onnan. Viszont, ahogy ott álltam a nyitott ajtóban, és farkasszemet néztem a volt legjobb barátommal, inkább a maradás mellett döntöttem.

– Ki engedett be?

Bevágtam magam mögött az ajtót, és a szekrényemhez sétálva kerestem magamnak valami kényelmesebb ruhát.

– Lényeges ez? – kérdezett vissza Kornél az ágyamon terpeszkedve.

– Csak tudni szeretném, kinek kell miattad kitörnöm a nyakát – dünnyögtem póló után kutatva.

– Akkor inkább nem árulom el.

– Minek jöttél ide?

– Mikor akarsz visszatérni? Vagy végleg feladod? – Ismét kérdéssel válaszolt.

– Még nem jött rendbe a lábam.

– Ez egy hatalmas faszság. A lábadnak semmi baja, és ezt mindketten jól tudjuk.

– Felcsaptál orvosnak? – horkantam fel gúnyosan.

– Nem, de sejtem, hogy nekem van igazam. Mindannyian aggódunk érted, szóval még meddig sajnáltatod magad?

– Elmehetsz a pokolba, és ha már ott vagy, maradj is ott! – szegeztem neki.

– Figyelj! – Mély levegőt véve folytatta: – Az a baleset megtörtént, kétszer megműtöttek, és már semmi bajod.

– Ez nem igaz! – tiltakoztam.

– Már botot sem kellene használnod. Milyen sűrűn találkozol a pszichiátereddel?

– Heti kétszer – válaszoltam öltözés közben.

Kornél egykor olyan volt a számomra, mintha a testvérem lett volna. Egy utcában laktunk, közösen jártunk csajozni, bulizni és közösen kezdtük felépíteni az álmainkat. Én világbajnok akartam lenni, ő meg sportedző, hogy ketten hódítsuk meg az egész világot. Együtt akartunk feljutni a dobogó legfelső fokára. Mindenben bíztam benne, de elárult, és ezt soha nem fogom megbocsátani neki. Most már tudom, csak magamnak köszönhettem, amiért így alakult az élet. Lázadó fiatal voltam, akit felkapott a média. A hírnév gyorsan a fejembe szállt. Megrészegített. Ma már mindent másképpen csinálnék, de a múlton nem lehet változtatni.

– Ha valaha még úszni akarsz, akkor ajánlom, kapd össze magad, mert ha így folytatod, esélyed sem lesz visszatérni – köpte a képembe ugyanazt a szöveget, amit szinte mindennap megkaptam másoktól.

– Már semmi közöd hozzám.

– Szerezz magadnak nőt, hátha helyre tesz.

– Hogy aztán őt is lenyúld? – vágtam vissza kapásból, mert még mindig nem felejtettem el a bűnét. Elvette tőlem azt a lányt, akit valaha is képes voltam szeretni.

– Még meddig akarod ezt a fejemhez vágni? Igen, hibáztam… De nem bánom, mert szeretem őt.

– Én is szerettem! – kiabáltam rá.

– Most elmegyek, majd még beszélünk – állt fel, és megindult kifelé.

– Csukd be, ha távozol! – mordultam egyet.

– Apropó, mielőtt elfelejtem! Én lettem az öcsikéd trénere.

– Kifelé! – kiáltottam rá, amikor már végképp elszakadt bennem a cérna. Kornél még mondott valamit, de nem érdekelt. Amint becsukódott mögötte az ajtó, azonnal az ágyamra vetődtem. Nem akartam mást, csak aludni. Már az éberség és a szunya határán egyensúlyoztam, amikor megint nem értette valaki, hogy a szobámba tilos a belépés. Gondolkodás nélkül megfogtam a cipőmet, és egy laza mozdulattal hátradobtam, mikor nyikordult az ajtó.

– A picsába! – kiáltott fel az öcsém. – Neked elment az eszed? A drágaságaim! – nyöszörögte a földön összegörnyedve.

– Nem megmondtam, kopogj, ha bejössz a szobámba? – támadtam neki, felkecmeregve az ágyamról.

– Nem volt rá időm, de ez nem jogosít fel arra, hogy összetörd a dióimat – háborgott a golyóit markolászva.

Segítettem felállni, aztán Adrián elterült az ágyamon, miközben gyilkos pillantásokat lövellt felém. Számtalanszor megmondtam neki, ha belép a szobámba, előtte használja a kezét, ha már Isten egyszer megteremtette. Hiába beszéltem. Maximum akkor jegyezte volna meg a mondandómat, ha egy meztelen lány mellére írom filccel.

– Tudom, Kornél már mondta – intettem le, mielőtt megszólalt volna.

A forgószékemben ülve figyeltem őt, miközben azon gondolkodtam, hogy megsajnáljam, vagy inkább kinyírjam. Nehéz kérdés; végül mégis megkegyelmeztem neki.

– Én akartam elmondani, de Zsoma csaja elterelte a figyelmemet. Láttad, micsoda segge van?

– Volt jobb dolgom is, mint Liliánát bámulni. Javaslom, te se nézegesd annyira! Zsombor barátnője, nem pedig egy olyan egyéjszakás liba.

– Hé, nézni szabad! – kérte ki magának az öcsém, én meg a szememet forgattam.

– Szeretnél még valamit mondani? – meredtem rá végül kíváncsian.

– Értem, már el is húztam a csíkot.

– Akkor minek vagy még itt?

– Talán azért, mert előbb törted darabokra a családi kincseimet.

– Szinte hozzád sem értem.

– A hangsúly a szinte szón van. Istenem! Te egy állat vagy! – panaszkodott.

– Ha befejezted a színészkedést, elmondom, hogy nem haragszom rád. Vince bá’ úgyis nyugdíjba megy, és bármennyire rühellem azt a majmot, attól még el kell ismernem, hogy jó munkát végez.

Az öcsém azzal a lendülettel, amivel kinyitotta a száját, be is csukta. Még soha sem láttam azelőtt megdöbbenni, de amint eljutottak a pici agyáig a szavaim, beállt nála a kékhalál. Miután percekig csak bambán bámult rám, muszáj volt megszólalnom, mert kezdett zavarni a hirtelen csend.

– Tudom, szokatlan ilyeneket hallani tőlem, de ez az igazság – fűztem hozzá gyorsan.

– De utáljuk őt, vagy már nem?

– Még mindig nem a szívem csücske, de az, hogy én milyen kapcsolatban vagyok vele, az egyedül az én dolgom. Neked is megvan a magad dolga, mégpedig a teljesítés. Ha továbbra is úgy úszol, mint egy reumás mókus, inkább add fel, ne hozz rám szégyent!

– Bunkó! Megmutatom én neked, hogy ki a reumás mókus, csak figyelj! – ugrott fel az ágyamról, és elhagyta a szobámat.

Mindig tudtam, hogyan spannoljam fel az öcsémet, mert ebben is hasonlítottunk. Ő is a legjobbra törekedett, és nem érte be kevesebbel, mint az első hellyel, pont mint én.

Miután egyedül maradtam, elővettem a fiókomból a videokamerámat, és hozzáláttam a következő felvétel rögzítéséhez. A felépülésem kezdete óta naponta dokumentáltam, hogyan is haladok. Ez segített átvészelni a fájdalmas pillanatokat.

– Videonapló kilencszázkilencvenkilencedik felvétele – mondtam egyenesen az objektívbe nézve.

Másnap reggel a telefonom csipogására ébredtem. Szívesebben aludtam volna délig vagy még tovább, a szobámban megbújva, hogy ne kelljen emberek közé mennem, mégis kikecmeregtem az ágyamból. Hosszas tusolás után leültem reggelizni.

– Jó reggelt! – üdvözölt Zsombor, amikor belépett a konyhánkba.

Velem ellentétben ő kipihentnek, frissnek és baromira boldognak látszott. Szinte már hányingerkeltően élvezte az életet, ami teljesen feldühített. Még a jobb napjaimon sem voltam ennyire vidám.

– Már akinek jó! – dünnyögtem, a szendvicsemet rágva. – Mindjárt nyolc, el fogsz késni.

– Tudom, nem kell mondanod. Amúgy a tegnapi beszólásodért megérdemelnéd, hogy beverjek egyet.

– Korán reggel nincs kedvem a törpédről beszélgetni.

– Ő nem a törpém, hanem a barátnőm! – kérte ki magának.

– Amikor csókolóztok, végig kis sámlin áll, vagy lehajolsz hozzá?

– Dávid! – förmedt rám Zsombor.

– Nézd a jó oldalát, ha le akar cuppantani, legalább nem kell letérdelnie.

– Dávid! – ordította el magát, amikor már végképp elfogyott a türelme. – Most tisztára úgy beszéltél, mint Adrián.

– Azért némi közünk van egymáshoz.

– Jobban örülnék, ha nem a barátnőm lenne a témátok. Mindegy… Most mennem kell dolgozni. Fogalmam sincs, mikor érek haza, de délután Lili átjön, szóval viselkedj normálisan, és engedd be!

– Mindig normálisan szoktam viselkedni.

– Kivéve, amikor tapló vagy.

A középső ujjammal bemutattam neki, mire az ajtónál visszafordulva viszonozta a kedvességemet. Ez már amolyan bevett szokás volt nálunk, ha képes voltam elhagyni az ágyamat és kijönni a szobámból.

Reggeli után, a botom társaságában megindultam a metró felé. Örültem annak, hogy hamar jött a következő kocsi, mert ha tovább kellett volna várnom, biztosan hazasétálok. Szerencsére az emberek a saját dolgukkal foglalkoztak, és békén hagytak. Nem volt autogram utáni könyörgés, közös kép kérése, vagy hasonló marhaságok, amikkel zaklatni szoktak. Csak megbámultak. Utóbbit amúgy sem tudtam kikerülni, hála a felemás szemszínemnek, amivel a Jóisten megáldott. Mivel nem tudtam elrejteni, így hamar fel szokott tűnni másoknak, ha rám néznek. Régebben átokként éltem meg, de azóta már amolyan szexepilként gondoltam rá, amivel sok csajt sikerült befűznöm az évek alatt. Ritkaságszámba ment, és ezt ki is használtam.

A megbeszélt időpont után estem be Dr. Kovács András rendelőjébe, aki hat hónapja volt a dilidokim. Az előző felmondott, és elhúzott külföldre. Minden volt betegétől elköszönt, kivéve tőlem, és ez szíven ütött. Azt akartam hinni, hogy nem miattam távozott, hanem egy jobb fizetésért. Aztán rá kellett jönnöm, hogy túlságosan nehéz esetnek bizonyultam számára, ami nem érte meg a fáradozást.

– Jó reggelt! – köszöntöttem a dokit, aki az íróasztalánál ülve rendezgette a papírjait.

– Elkésett!

Mivel minden foglalkozásunk húsz perces késéssel szokott indulni, már meg sem lepődött rajta, és kevésbé volt miatta mérges, mint az elején. Dr. Kovács András egy idő után beletörődött, hogy bizony velem kapcsolatban kemény fába vágta a fejszéjét. Talán a foglalkozásunk óta eltelt időnek köszönhetően ősz hajszálak jelentek meg a sötét hajában. Ha valamihez hasonlítanom kellett volna őt, akkor a Télapó lett volna a legideálisabb. Szerette a piros színt, és olykor-olykor megajándékozott engem, amikor dilibogyót írt fel. Sőt, még a Télapónál is sokkal menőbb volt.

– Mi a mai téma? – helyeztem magam kényelembe a kanapén.

Szerettem hozzá járni. Bár sosem vallottam volna be neki nyíltan, de volt valami a szobájában, ami megfogott. Talán a kellemes fahéjillat tehetett róla, ami a polcon pihenő füstölőből áradt szét. Nem tudom.

– Miről szeretne beszélni?

– Semmiről – ráztam meg a fejemet unottan.

– Oké, akkor beszéljünk a semmiről!

– Tudja, doki… Néha úgy érzem magam, mintha láthatatlan semmiség lennék.

– Miből gondolja ezt?

– Ott vagyok egy társaságban, és olyan, mintha kívülről szemlélném őket, de leginkább magamat. Beszélnek hozzám, de a hangjuk nem ér el engem. Ön szerint én normális vagyok?

– A normális szó eléggé tág fogalom, de az én véleményem szerint normálisabb, mint bárki, aki megfordult ebben a térben.

Az időnk lejártáig csak én beszéltem. Még sosem volt hasonlóra példa. Általában két szót váltottunk, aztán ő tovább próbált faggatni, de én a plafont bámultam, arra várva, mikor húzhatok el. Ezzel szemben mégis a beszélgetés mellett döntöttem, és megkönnyebbült a lelkem, amikor mindent kiteregettem. Beszéltem neki a szüleimről, akiket gyűlölök, a testvéreimről, akiket szeretek, és a lányról, akit régen szerettem. Mire elhagytam a rendelőt, már minden fájdalmam tovaszállt, és nem éreztem mást, mint megkönnyebbülést. A lelkem lerázta magáról a terheit, amiket évek óta magán cipelt.

Kettőig ültem egy padon, sült krumplit rágcsálva, a Dunánál. Közben végigzongoráztam az egész eddigi életemet. Elképzeltem, hogy milyen lenne a testvéremé, ha én már nem lennék ebben a világban. Talán pár napig fájna neki a hiányom, aztán élné tovább a mindennapjait. Végül már csak kósza emlékfoszlánnyá váltan lebegnék a fejében. Felmerült bennem az is, hogy vajon könnyebb lenne-e az élet nélkülem. Még hazaérve is ezen elmélkedtem – valamiért nem tudtam kiverni a fejemből.

,,Talán jobb volna a világnak, ha én már nem léteznék benne” – futott át az agyamon egy kósza gondolat.

A fürdőszobában bedugaszoltam a kádat, és megengedtem a vizet. Miközben arra vártam, hogy megteljen, a kisszekrényből nyugtatót vettem elő, és beszedtem belőle pár szemet. Nem akartam tovább szenvedni, csak nyugton elhagyni ezt a földi poklot.

Amikor megtelt a kád, elzártam a csapot, és ruhástól belefeküdtem. Ez tűnt akkor a legjobb ötletnek. Kellett pár perc, mire végre úgy éreztem, kezd hatni a gyógyszer. A külvilág lassan megszűnt számomra, ahogy egyre mélyebbre süllyedtem. Az álmosság végül elnyelt, de még előtte egy szőkének látszó angyalt pillantottam meg magam felett, aztán lehunytam a szemem.

4. FEJEZET – Lili

Számomra a telefonom csörgésére ébredni olyan volt, mint másnak levegőt venni – nem tudtam volna nélküle élni. Anyu találta ki, nehogy véletlenül elaludjak és elkéssek, ha ő nincs otthon. Bármennyire is próbáltam megértetni vele, nincs szükségem rá ilyen téren, de az egyik fülén be, a másikon ki. Kiskorom óta mindennap ő keltett fel, és ez azóta sem változott, még úgy sem, hogy már nem élek vele együtt. Míg kinézetre édesanyám tökéletes mini mása voltam, addig alvás terén inkább apámra ütöttem. A veszekedéseik közben gyakran szóba került, hogy biztos van valami difink, mert a fél napunkat is képesek lennénk átaludni, ami a korán kelő édesanyámnak igen bökte a szemét.

– Anya – szóltam bele álmos hangon.

– Napsugaras jó reggelt! – köszöntött vidáman.

– Még van öt percem – nyöszörögtem álmosan.

– Jaj, öt perc az semmi!

– Neked! Számomra felér egy teljes órával.

– Ha nem kelsz fel, el fogsz késni – mutatott rá az egyértelmű eshetőségre.

– Még soha sem késtem el – füllentettem.

– Ez nem jelenti azt, hogy mostantól nem lesz másképpen. Ha elalszol, senki sem kelt fel, és akkor ki segít a lusta apádnak a papírmunkában?

– Elköltöztem, kérlek, értsd meg, nem kell többet felhívnod! Tökéletesen működik az Ébresztés funkció a telefonomon.

– De aggódom! – nyöszörgött, és ettől kicsit az én szívem is összefacsarodott.

– Mégis miért? Még soha sem késtem, és apa megértené, ha kivételesen nyolc helyett nyolc óra két perckor érek be az irodába.

– Most megyek készülődni. Ma még hívlak, egyél rendesen, puszi! – köszönt el tőlem, és meg sem várva a válaszomat, bontotta a csevegésünket.

Miután befejeztük a beszélgetést, még egy ideig feküdtem az ágyamban a plafont bámulva. Egyre megterhelőbbé vált az édesanyámmal folytatott társalgás, aminek a végén mindig azzal köszönt el, hogy ,,egyél rendesen”. Ez másnak semmit sem jelentett, de számomra felért egy késszúrással. Általánosban kezdődött, amikor az egyik osztálytársam megjegyezte, mennyire dagadt vagyok. Bár nem voltam olyan duci, hogy ne férjek be az ajtón, de olyan nádszálvékony sem, mint amilyen ő. Utána csúfolni kezdtek, és nem telt el úgy nap, hogy belém ne kötöttek volna. Persze É mellettem állt mindenkivel szemben, mégis a saját magam ellensége lettem. Próbáltam megfelelni nekik. Naponta többször futottam, alig ettem. É szólt a szüleimnek, mert aggódott értem, de túlságosan jó színésznő voltam ahhoz, hogy eloszlassam a szüleim kételyeit. Tudtam, amit teszek, az helytelen, és bármennyire is rossz volt átverni a barátnőmmel együtt a szüleimet is, ugyanúgy folytattam tovább. Ahogy fogytam, a fiúk úgy kezdtek felfigyelni rám, ami tovább hajszolt ezen az önpusztító úton. Végül addig hajtottam magam, amíg kórházba nem kerültem. Majdnem belehaltam abba, hogy meg akartam felelni azoknak, akik csúfoltak. Ma már másképpen állok az evéshez.

A gondolataimból kikecmeregve felkeltem és összekészültem. Szép nyugodtan lezuhanyoztam, aztán amikor már tényleg csak perceim voltak az indulásig, őrült kapkodásba kezdtem. Ez szintén reggeli rutin volt.

– Jó reggelt! – üdvözölt az asztalnál ülő Petra.

Tegnapelőttig fogalmam sem volt róla, hogy ő Dávid egyik közeli barátnője. Szőkésbarna hajú, nálam jóval magasabb, karcsúbb volt és hasonló divatot kedveltünk.

– Neked is! – ásítottam. – Van kávé? Mondd, hogy van kávé! – könyörögtem neki, amikor a kezében megláttam a bögréjét.

– Persze, főztem.

– Istennő vagy, ugye tudod?

– Még senki sem mondott ilyen szépeket nekem.

– Mikor értél haza?

– Nemrég. Miért?

– Nem is tudtam, hogy Dávid barátnője vagy.

– Barátnője haverság szempontból, bár sokan úgy gondolják, hogy több van köztünk. Már gyerekkorunk óta ismerjük egymást, és sokat segített a modellkarrieremben is.

– Ez kedves tőle, és szuper, hogy ennyire jóban vagytok.

– Áldás az ilyen barát – nevetett fel. – Amúgy már elmúlt hét negyven, nem kéne menned?

– A fene vigye el! – sziszegtem, mert már úton kellett volna lennem.

Végül is anyámnak igaza volt: életemben először tényleg késve érkeztem meg a munkahelyemre. A budapesti csúcsforgalomnak hála, félórával később gurultam az autómmal a parkolóba, a szokásos helyemre. Apám kocsija már ott állt mellette.

Miután befejeztem a gimit, elvégeztem egy OKJ-s képzést, majd apám cégénél kötöttem ki, mint a titkárnő titkárnője. Ha a nagymamám nyugdíjba megy, én veszem át a helyét, és addigra beletanulok a munkakörébe, vagyis ez volt a cél.

– Késtél! – jegyezte meg apám, ahogy éppen a lassú lift ajtaja előtt toporogtam. Idegbeteg módon nyomkodtam a hívógombot, hátha hamarabb jön, és kevesebb késéssel érek fel az irodába.

– Tudom – sóhajtottam.

– Nagyon sápadtnak tűnsz. Jól vagy?

– Igen, persze – válaszoltam, miközben a táskámban matattam a csörgő telefonom után. A csengőhangból már nem csak én, de apám is sejtette, ki kereshet. Meghan Trainor ft. Kelli Trainor: Mom című száma anyukám egyik kedvence volt.

– A mániákus anyád hív?

– Apa! – förmedtem rá a homlokomat ráncolva.

– Add ide a telefonodat! – parancsolt rám. – Menj fel az irodába, és láss neki az asztalodra tett papírkupacnak! Még ma az asztalomon akarom látni őket.

Vacilláltam, hogy odaadjam neki a mobilomat, de végül átnyújtottam. Az megállás nélkül zenélt, és amint elhallgatott, újrakezdte. Nincs mese, az édesanyám eléggé kitartó, ha rólam volt szó. Utáltam, amikor a szüleim összezördültek miattam. Ilyenkor nem maradt más megoldás, mint elszaladni. A kis magánzugomba menekültem, ami már kezdett otthonosnak tűnni számomra. Az asztalomon ott pihent a Zsomborral közös képünk, mellette a tolltartó gombafigurám, és apámék régi közös képe, amit anyám nem tépett apró darabokra, miután különváltak. Éppen a rám szabott feladataimat csináltam, amikor apám bejött és visszaadta a telefonomat. Kipirult arcából ítélve sejtettem, hogy megint veszekedtek, és felment a vérnyomása.

– Miért nem mesélted, hogy anyád kiütötte a pszichiáterét?

– Említettem, csak elfoglalt voltál a barátnőddel – válaszoltam, és kissé elkapott a hányinger, amikor az ügyeletes trófeájára gondoltam.

Az „aktuálcicától”– ahogy magamban emlegetni szoktam a körülbelül velem egykorú, idegesítő libát –legszívesebben a falra tudtam volna mászni, amikor arról vinnyogott, hogy nyugodtan hívjam anyunak. Nem ő volt az első fiatal barátnője, de már megszoktam.

Anno a szüleim összeköltöztek, miután a világra jöttem. Az apai nagyszüleim támogatták őket, csak az volt a kikötésük, hogy próbáljanak meg rendes családként üzemelni. Ne szenvedjek, ha már egyszer megcsináltak. Tökéletesen ment minden addig, amíg ki nem derült apám félrelépése. Anyám belebetegedett, engem pedig azóta is szerencsétlen rongybábuként rángatnak maguk között. A mai napig egy szakadék felett kell egyensúlyoznom, és félek, hogy előbb-utóbb belezuhanok.

– Erre később visszatérünk, most megyek tárgyalni – mondta, majd elhagyta a helyiséget.

Valamilyen szinten sajnáltam az édesapámat. Fiatalon fel kellett nőnie egy olyan szerephez, amire még egyáltalán nem állt készen. Talán a szeretete felém és a szerelme édesanyám iránt segített neki átvészelni a kemény időszakokat. Még délben is ezen gondolkodtam, amikor a nagymamám beszaladt hozzám, mondván, azonnal menjek apu irodájába, mert anyu bent van nála és őrjöng. Amikor azt hittem, ennél már nem lehet rosszabb, sajnos tévedtem. Mivel anyám reggel nem velem beszélt, emiatt úgy érezte, be kell jönnie ellenőrizni engem, amitől apám teljesen kiakadt.

– Megmondtam, hogy kezeltesd magad! Ez nem állapot, hogy ennyire rátelepszel a saját lányodra – hallottam meg az irodaajtó előtt állva mély hangját bentről, ahogy anyunak magyarázott.

– Én aggódom érte. Tudod egyáltalán, mennyi veszély leselkedik rá?

– Figyelj, tisztában vagyok vele, hogy milyen világban élünk, de nem tarthatod bezárva, állandó felügyelet mellett! Blanka, Lili már felnőtt nő, aki a saját életét akarja élni. Nem figyelheted és nem zaklathatod minden egyes nap!

– Én vagyok az anyja! – érvelt ő.

– Én meg az apja! – vágott vissza indulatosabban a másik.

Miután meguntam hallgatni a szüleim vitáját, a nagymamámhoz sétáltam, aki a székében ülve úgy csinált, mintha dolgozna.

– Mindent elintéztem. Miután befejezik, kérlek, mondd meg apunak, hogy elmentem!

Láttam rajta, próbálta visszafogni magát, mert legszívesebben bement volna a szüleimhez, és jól kiosztotta volna őket. Rám való tekintettel megpróbált kimaradni ezekből a családi összezördülésekből. Bármennyire is nehezére esett, de megállta.

– Menj csak, bogaram! Jobban is teszed, ha nem hallgatod ezt a méregköpködést. Zeng tőlük az egész ház.

– Ha keresné, az asztalomon vannak a kért papírok.

– Oké! Vasárnap várunk ebédre.

– Ott leszek – mondtam, majd egy gyors puszi után rohantam vissza az irodámba, hogy minél hamarabb eltűnjek az épületből.

Mielőtt Zsomborhoz mentem volna, beugrottam É-hez, de az egyik nővér megakadályozta, hogy meglátogassam. Azt mondta, ne zargassam, mert pihen. Legszívesebben jól beolvastam volna a nőnek azzal a szöveggel, amivel É engem szokott idegesíteni, mégis inkább beleegyezően átnyújtottam neki a barátnőmnek hozott gyümölcsöket, és távoztam. A kocsimban ülve felhívtam a barátomat, akinek – hozzám hasonlóan – szintén rémes napja volt. Megbeszéltük, hogy menjek csak fel a lakására, Dávid majd beenged. Reméltem is, mert már nagy szükségem volt egy mosdóra.

A lakáshoz érve becsengettem. Fel voltam készülve a Dáviddal való találkozásra, ugyanis elhatároztam, hogy amíg a barátom haza nem ér, addig messziről elkerülöm őt. Hiába csengettem, nem nyitott ajtót. Már kezdett elfogyni a türelmem. Magamban minden szemétládának elmondtam Dávidot, de mivel nagyon kellett pisilnem, ezért megindultam a lift felé azzal a céllal, hogy hazarohanok, amikor felbukkant Adrián.

– Szia, már mész is?

– Szia, be tudnál engedni? – könyörögtem. – Nagyon kell, khm, használnom a mosdót, és a tesód cseszik kinyitni az ajtót, hiába csengetek.

– Biztos zenét hallgat, és amiatt nem nyitott ajtót.

– Na persze! – forgattam a szemeimet.

Dávidot ismerve előbb kinéztem volna belőle, hogy bunkóságból nem engedett be, mint Adrián mentségét a számára. Beérve azonnal megrohamoztam a fürdőt. A vécén ülve, a kád felé pillantva észrevettem, hogy szinte kicsordult belőle a víz. Gondoltam, Dávid engedte magának, csak otthagyta. Miután lehúztam a vécét, kézmosás közben pillantottam meg a kádban fekvő alakot.

– Adrián! – kiáltottam a lehető leghangosabban, miközben megpróbáltam kihalászni a bátyját.

– Mi az? Nem tudsz egyedül pi… – kezdett bele, de amint meglátta, mit csinálok, azonnal a segítségemre sietett.

– Hívd a mentőket! – utasítottam.

Még a legvadabb álmaimban sem gondoltam volna, hogy egyszer majd én fogom megmenteni Dávid életét. Sajnos nem lélegzett, ezért muszáj volt alkalmaznom az elsősegély-órákon szerzett hasznos tapasztalataimat.

– Te barom, nehogy nekem feldobd a bakancsod! Hallod? – beszélt hozzá Adrián.

Szerencsénkre a kiérkező mentősöknek sikerült visszahozni Dávidot az élők sorába. Mi meg megkönnyebbültünk. Sikerült megmenteni őt, hála annak, hogy még időben megtaláltam. Bevittük a kórházba Adriánnal, és ott várakozva írtam Zsombornak, mi történt, aki csak hüledezett. Bár tudta, hogy a haverja padlón van, de egyszerűen nem hitte el, hogy képes lenne mindent eldobni és öngyilkosságba menekülni.

– Hogy lehet valaki ekkora barom? – kérdezte tőlem a váróban ücsörögve Adrián.

– Nem tudom – válaszoltam kissé remegve –, de most inkább imádkozz azért, hogy minden rendben legyen!

– Ha felébred, nem teszi zsebre, amit tőlem kap.

Szólásra nyitottam a számat, de Petra felbukkanása megakadályozott benne. Neki én meséltem arról, ami történt, amikor felhívott, hogy vegyek neki szójatejet hazafelé menet.

– Rohantam, ahogy csak tudtam. Hogy van? – ölelte meg az idegeskedő fiatalabbik Nemerét.

– Még vizsgálják – válaszoltam.

– Mi történt? – érdeklődött Petra.

– Öngyilkos akart lenni, de Lili még időben rátalált. Ha ő nem megy be a fürdőszobába, akkor most Dávid temetésére készülnénk.

– Még az a szerencse, hogy bementél – fordult felém Petra, és ellépett Adriántól, hogy megöleljen.

A felgyűlt feszültségnek, a szüleim mai veszekedésének, no meg a lakásban átélt borzalomnak köszönhetően elbőgtem magam. Képtelen voltam visszafojtani, pedig lelki támaszt kellett volna nyújtanom, de egyszerűen kikívánkozott belőlem. Petra nyugtatásától még jobban sírtam addig, amíg Zsombor meg nem érkezett. Onnantól az ő vállát áztattam a könnyeimmel.

– Zsombor, vidd haza Lilit! Én itt maradok Adriánnal és megvárom, mit mond az orvos. Ha megtudunk valamit, azonnal szólok.

– Rendben! – egyezett bele.

Petra búcsúzásképpen megölelt ismét, aztán visszament Adriánhoz, aki az egyik műanyag székben ücsörögve várta, mikor kap valami hírt a testvéréről. Örültem annak, hogy egyke vagyok, mert hasonló helyzetben én belepusztultam volna a fájdalomba. Nehezen bár, de tényleg jobb ötlet volt hazamennem. Annyira sírtam, hogy a fáradtságtól elaludtam a kocsiban. Zsombor vitt fel a lakásba és fektetett le, mert jártányi erőm sem maradt már.

Este nyolc után ébredtem fel. Kicsoszogtam a konyhába, beleültem Zsombor ölébe és átöleltem. Kellett a közelsége.

– Jobban vagy?

– Igen, jót tett az alvás – mondtam még kicsit kábán.

– Petra előbb telefonált, hogy Dávid jól van és magához tért.

– Borzalmas volt megtalálni őt. Amíg élek, nem felejtem el azt a pillanatot.

– A lényeg az, hogy minden rendben van.

Zsombor tévedett, amikor ezt mondta. Semmi sem volt rendben, csak akkor még ebben ringattuk magunkat, mert túlságosan pokoli lett volna belátni, mekkora a baj.

5. FEJEZET – Dávid

Egyszer régebben valaki azt mondta nekem, hogy ha valamit el akarok érni az életben, azért egyedül csak én tudok tenni. Küzdöttem, elbuktam és végül feladtam.

Ezek a gondolatok kavarogtak a fejemben, amikor kinyitottam a szememet. A házunktól nem messze elterülő erdei tisztáson heverésztem a dús zöld fűben, ahová gyerekként jártam. Fogalmam sem volt, hogyan kerültem vissza oda, hiszen több éve nem jártam a családi házunk közelében. Békét éreztem, és már nem is érdekelt más, csak az, hogy soha ne érjen véget ez a pihentető nyugalom. Azt hittem, egyedül vagyok, de amikor feltámadt a szél, és felém fújta a kellemes vaníliaillatot, már tudtam, hogy ő is velem van.

– Álmodom, ugye? – suttogtam nehézkesen.

A békés pihenésem egy szempillantás alatt megváltozott. A szám kicserepesedett, a torkomat olyan száraznak éreztem, mint a sivatag, és éles fájdalom nyilallt a fejembe.

– Én inkább fantáziálásnak hívnám – kacarászott. Lágy hangjától a szívem újra és újra apró darabokra tört.

– Már elengedtelek. Akkor mégis miért fantáziálnék rólad?

– Becsaphatod magad, de mindketten tudjuk, hazudsz. – Az egyik kezével megérintette az arcomat. Ha nem láttam volna, nem is veszem észre, mert egyáltalán semmit sem éreztem az illatán kívül. Képtelen voltam rá nézni. Az eget bámultam, miközben arra vártam, mikor szűnik meg a fájdalom a mellkasomban.

– Szóval itt bármit megtehetek, amit csak akarok? – kérdeztem tőle.

– Rajtad múlik, mit csinálsz, de ha már itt vagyok, akkor beszélgethetnénk.

– Jobb ötleteim is vannak a beszélgetésen kívül.

Felülve a hangja felé fordultam, de sehol sem láttam őt. Csak egyenesen ágaskodó fűszálak bizonyították mellettem, hogy az egész nem volt több a fantáziám játékánál.

– Továbbléptem. Te miért nem teszed ugyanezt? – hallottam meg ismét Dóra hangját, de őt magát sehol sem láttam.

Felállva kémleltem tovább a tájat. Megint nem éreztem mást, mint ürességet, ami készült felemészteni engem. Amikor észrevettem őt tőlem nem messze, megindultam felé. Pont olyan gyönyörűnek láttam, akárcsak régen, mikor még mázlista módon a magaménak tudhattam. A vörösesbarna hajába belekapott a szél, és én kurvára átkoztam magam, amiért hagytam elmenni, ahelyett, hogy küzdöttem volna érte. Rosszul bántam vele, ő meg a volt legjobb barátom mellett találta meg a boldogságot, ami azóta is töretlenül kitartott. Csak én voltam olyan szerencsétlen, hogy ne tudjak újra boldog lenni.

– Képtelen vagyok rá – válaszoltam meg a kérdését előtte állva.

– Tévedsz – mondta széles mosollyal az arcán.

– Ha nem így lenne, akkor már lenne valakim, de mint láthatod, egyedül vagyok – mutattam rá az egyértelműre.

– Engedj el végre! – szólt rám.

– Sajnálom, de…

– Üres kifogásokat nem kérek. Boldog vagyok Kornél mellett, és azt akarom, hogy te is az légy. Ha így folytatod, akkor tényleg nem lesz értelme élned.

– Mert nélküled van? – szegeztem neki a kérdésemet.

– Rám sem gondoltál, mielőtt meghoztad a döntésed. Önző módon el akartad dobni az életed, de ez nem megoldás. Neked élned kell. Nem miattam vagy mások miatt, hanem azért a lányért, akit neked szánt a sors.

– Nincs olyan lány rajtad kívül.

– Miből gondolod? – nézett rám kíváncsi tekintettel.

– Ha lenne, akkor már megtaláltam volna.

– Miből gondolod, hogy még nem találtad meg?

A kérdése utolsó részét már alig hallottam. Mire magamhoz tértem, már nem a tisztáson sétáltam Dórával, hanem a rideg kórházi szobában feküdtem egy régi ágyon. A falióra reggel nyolcat mutatott, én pedig hálát adtam magamban, amiért túléltem az előző napi marhaságomat és Adrián lecseszését, amit teljesen megérdemeltem. Bármennyire is nem értettem, milyen céllal kerültem vissza az élők közé, abban már biztos voltam, hogy reggel nyolctól azon leszek, hogy megváltoztassam az életemet. Az elhatározásom a kórházból való szabadulásom után két teljes napig ki is tartott. Utána viszont újra korábbi állapotomba kerültem. Délben keltem fel, elmentem a dilidokimhoz, aki közölte velem, hogy nem kapok tőle gyógyszert, majd hazamentem, és a szobámban elmerültem az önsajnálatban. Borzasztó volt, de már kezdtem visszarázkódni az önpusztításba, amikor az öcsém megzavart. A szobámban gyártottam az újabb videofelvételeket, amikor szó szerint rám törte a szobám ajtaját.

– Neked elment az eszed? – fordultam felé dühösen.

– Eddig bírtam. Kész, vége! Nekem elegem van! – fakadt ki teljesen, mint egy pattanás. Néha tényleg egy idegesítő kis ragya volt a számomra, de azért szerettem, amennyire tudtam.

– Miből?

– Belőled és ebből a nyomorult önsajnálatodból. Miután kiengedtek, azt hittem, belátod végre: amit teszel, az nem jó, de ugyanott folytatod. Zsombor azt mondta, majd minden megváltozik, és én hülye, bedőltem neki, mert hinni akartam benned. Azt reméltem, észreveszed, hogy nem vagy egyedül.

– Tudom, én csak… – kezdtem bele, aztán inkább elhallgattam.

– Ha Zsombor barátnője nem megy be a redvás fürdőbe, akkor ott pusztulsz meg. Neki köszönheted, hogy még élsz. Van róla fogalmad, milyen érzés volt, amikor megláttalak téged élettelenül feküdni a kövön? Pontosan ugyanolyan volt, mint amikor kiszedtek a medencéből pár évvel ezelőtt.

– Én…

– Sajnálod? Ugye, ezt akartad mondani? Sajnálod, és többet nem fordul elő? Egy nagy frászkarikát! Ha én, a testvéred nem voltam elég ahhoz, hogy visszatartsalak, akkor legközelebb mi fog meggátolni egy újabb kísérletben? Neked segítségre van szükséged. Válts dokit, vagy szerezz magadnak nőt, de soha többé ne csinálj ilyet! Esküszöm, ha megteszed, én utánad megyek, és minden egyes pokolbéli napodat pokolibbá teszem. Nekem, cseszd meg, szükségem van rád! Hallod? Neked kellene jó példát mutatnod nekem, hiszen nemcsak a testvérem, de a példaképem is vagy – vágta a képembe.

Ekkor tört ki belőle a zokogás. Még sose láttam ennyire keservesen sírni, ahogy térdre hullott és a szobám szőnyegére potyogtak a könnyei. Először nem bírtam megmozdulni a sokktól, de aztán odaguggolva átöleltem. Még akkor sem sírt, amikor apánk úgy elverte őt hatévesen, hogy több bordája bánta. Akkor sem, amikor fára mászás közben leesett, és szilánkosra tört a karja. Akkor sem, amikor elköltöztem, és ő otthon maradt a borzalmas szüleinkkel. Miattam viszont sírt, ettől pedig még nagyobb nyomoréknak éreztem magam, mint előtte bármikor.

– Mindent helyre fogok hozni – zokogtam fel én is.

– Ha valakinek el mered árulni, hogy bőgtem, esküszöm, megfojtalak! – fenyegetett meg.

– Nem fogom – ígértem meg.

Ha magam miatt nem is volt értelme élnem, az öcsém miatt igen. Tévesen ítéltem meg a gondolatot, miszerint képes lenne továbblépni, ha én már nem lennék ebben a világban. Nagyobb szükségük volt rám, mint hittem. Ezért pár órával később ott toporogtam – a botom társaságában – a változást jelentő lakás előtt, arra várva, hogy valaki kinyissa nekem az ajtót.

– Egy pillanat! – kiáltott ki Petra, aztán nagy nehezen, de végre sikerült bejutnom. – Jó téged élőben látni – köszöntött cseppet sem udvariasan.

Már meg sem lepődtem, hogy az egyetlen nőnemű barátom ilyen humorosan kezelte a történteket. Ő az exem unokatestvére. Még kiskorunkban ismerkedtünk meg, amikor az egyik nyarat a rokonainál töltötte. Azóta is jóban voltunk, bár sokszor összezördültünk Adrián miatt, akivel néha-néha kavartak, mert nekem nem tetszett, hogy hülyítette az öcsémet.

– Jó, felfogtam, most haragszol rám – nevettem el magam, ami a sírás után kifejezetten jólesett.

– Az nem kifejezés! – morogta.

– Mivel tudnálak kiengesztelni?

– Azzal, ha soha többet nem csinálsz ekkora marhaságot.

– Esküszöm, soha többé nem fordul meg ilyen a fejemben – ígértem meg komoly tekintettel.

– Nem tudtam, hogy ennyire padlón vagy, de az még jobban fáj, hogy nem fordultál hozzám vagy valamelyikünkhöz.

– Mindenkinek megvan a maga baja. Te folyton utazgatsz, az öcsémnek ott vannak az elfoglaltságai, ahogy Zsombornak is.

– Ez nem terhelés, te marha! Barátok vagyunk, és a barátok mindig is segítenek, történjék bármi.

– Oké!

Magamhoz öleltem, ami tőlem szokatlan volt. Ő is meglepődött, ahogy láttam rajta.

– Beszélgetni jöttél?

– Igen, de most nem hozzád – válaszoltam némi habozás után.

– Meg kellene sértődnöm?

– Zsombor barátnőjét keresem, hogy megköszönjem neki, amit értem tett.

– Nagyon kibukott utána, de Zsombor szerencsére megvigasztalta. Bírom a lányt, szóval ne legyél vele seggfej – bökött felém az ujjával eléggé fenyegetően.

– Esküszöm, csak kevésbé leszek vele paraszt, mint szoktam.

– Helyes! Lili még nincs itthon, nekem viszont el kell intéznem pár telefont. Magadra hagyhatlak addig?

– A gyógyszereket eldugtad már? – tréfálkoztam, mert tudtam, ő díjazni fogja.

– Még szép! – bólintott. – Azért várakoztattalak meg. Viszont az antibébikre már nem jutott időm.

– Attól maximum nem ejtem teherbe magam, szóval nincs para.

– Ööö, ez a poén a tesóddal jobban ütött volna.

– Igen, valóban. Menj telefonálni, én addig feltalálom magam.

– Csak maradj élve, mire visszatérek!

Petra eltűnt a szobájában, én meg belibbentem a konyhába. Már éhes voltam, ezért gondoltam, csinálok valami kaját. A hűtőszekrényben kotorásztam, amikor meghallottam a bejárati ajtó csapódását. Sejtettem, hogy végre Lili jött meg. Amint meghallottam a nevetését, már tudtam, nem tévedtem. Éppen valakivel telefonált, és nem vett észre engem, ahogy őt bámultam, várva a megfelelő pillanatra. Kissé kellemetlenül éreztem magam, mert fogalmam sem volt róla, mit kellene mondanom. A ,,köszi, hogy megmentetted az életem’’ gondolatom nem tükrözte azt, amivel ki akartam fejezni az érzelmeimet. Tényleg hálás voltam neki, de többre vágytam. Amikor meguntam a kinti toporgást, megindultam a szobája felé, és gondolkodás nélkül benyitottam. Amíg én elvártam, hogy csak kopogás után törjenek rám, addig én Adriánhoz hasonlóan becsörtettem másokhoz. Talán nem kellett volna… mert Lili éppen fehérneműben ácsorgott a szekrénye előtt. Pontosabban fekete csipkésben, ami miatt nem tudtam levenni róla a szemem, és sajnos nem csak azért. De ahogy ott álltam bamba képpel a szobája ajtaja előtt, őt bámulva, mint valami perverz, nagyon furcsán dobogott a szívem. A helyzet is kezdett ciki lenni, mégsem tudtam sarkon fordulva csak úgy eltűnni.

– Kimennél a szobámból, amíg felöltözöm? – szólalt meg Lili eléggé határozottan.

Szó szerint a lehető leggázosabb elkullogást mutattam be neki. Az ajtóval még a sarkamat is sikerült jól eltalálnom. Éreztem, hogy ennél már nem lehetek égőbb. Pár perccel később Lili már egy rózsaszín szoknyában és fekete felsőben nyitotta ki nekem az ajtaját. Inkább nem szóltam semmit, csak besétáltam kissé lehajtott fejjel, majd leültem az ágya szélére.

– Bocsánat az előbbiért – törtem meg a köztünk beállt kínossá váló csendet.

– Nem történt semmi – legyintett unottan, mintha mindennap ilyenek történnének vele, és már megszokta volna. Ó, remélem, hogy nem!

Pedig igenis történt valami, csak számára nem volt olyan fontos, mint nekem. Erre a neki tisztelgő kapitányom volt a legjobb példa, ami nem akart lecsillapodni. Talán nem a gyógyszerek fognak kinyírni, hanem Zsombor, amikor megtudja, hogyan is reagáltam a szinte meztelen barátnője látványára.

– Köszönetet szeretnék mondani a múltkori kis incidens miatti segítségedért.

– Incidensnek hívod? – meredt rám összefont karral.

– Nincs rá jobb szó – vakartam meg a tarkómat, amit akkor szoktam, amikor eléggé kínos helyzetben éreztem magam.

– Tévedsz! – csattant fel. – Én inkább ostobaságnak nevezném a helyedben. Miért van az, hogy a hozzád hasonló, kis depis ficsúrok olyan könnyedén eldobhatják az életüket, viszont az, aki megérdemelné, attól a Jóisten megtagadja?

– Én nem vagyok ficsúr! Nem hittem volna, hogy a huszonegyedik században bárki is használja ezt a szót.

– Nos, úgy tűnik, találtál egyet – nevetett fel.

– Nem vagyok olyan. Ha kell, bebizonyítom! Egyrészt emiatt is vagyok itt. Gondolkodtam, és arra jutottam, hogy segítséget fogok kérni.

– Szuper, hát az rád is fér.

– Örülök, mert te fogsz segíteni.

– Tessék? Valami baj lehet a hallásommal, nem értettem tisztán. Mi van? – kérdezett vissza.

– Jól hallottad. Te leszel a szerencsés, aki segíthet rajtam.

– Neked elmentek otthonról? Mégis miért tennék ilyet? Nem is ismerlek. Egyáltalán, mivel tudnék én segíteni neked? – nézett rám értetlenül.

– Fogalmam sincs. A múltkor, mikor összefutottunk az aluljáróban, úgy éreztem, mintha életre kelnék. Régóta nem tapasztaltam ilyesmit, és most is ugyanazt élem át, mint akkor. Van benned valami. Nem tudom, mi az, de meg szeretném tudni.

– Megvan a magam baja, nem érek rá veled foglalkozni – utasított vissza, mielőtt átgondolta volna, mit is akartam tőle.

– Mégis milyen bajod lehet pont neked? Leköt a szoliba járás vagy a kozmetikusnál pletykálás? Esetleg a gyantázás, vagy mi?

– Nem! – kiáltott fel, és a szobában egy szempillantás alatt lehűlt a levegő.

– Akkor nincs semmi okod, hogy ne vállalj el engem. Ha kell, fizetek is. Ötezer per nap, mit szólsz? – folytattam tovább az ajánlatomat.

– Nem akarok veled a kelleténél több időt együtt tölteni, mert kibírhatatlan bunkónak tartalak – vallotta be őszintén.

– Rajtad kívül még vannak ezzel egypáran. Ők ugyan nem ismernek, viszont te meg fogsz. Na, benne vagy? – néztem rá reménykedve.

– Oké, de ha azt mondom, elég volt, akkor békén hagysz, és nem zargatsz utána? A pénzedet meg tartsd meg, amúgy sem fogadnám el tőled.

– Hé, én szabom a feltételeket!

– Ez nem feltétel volt, csupán ténye annak, hogy lekopj rólam, ha túlságosan elviselhetetlen leszel.

– Rendben! – egyeztem bele. – Holnap kezdjük a terápiát. Már alig várom, de most mennem kell.

– Az istenért sem akartalak feltartani.

– Van egy olyan érzésem, hogy nagyon jó barátok leszünk.

Csak vicsorgott, mint akinek egyáltalán nem tetszik az ötlet, hogy a barátom legyen. El kellett ismernem, azért kissé megértettem. Egy picit rátörtem, aztán közöltem vele azt, amitől szinte minden ember bolondnak gondolt volna, és elhúzza a csíkot. Ő belement, bár nem adtam neki sok választási lehetőséget. Már nagyon kíváncsivá tett, hogyan is fog működni köztünk ez a dolog, de volt egy olyan érzésem, jól döntöttem, amikor rávettem. Talán a furcsa bizsergésre is választ kapok idővel, ami csakis akkor fut végig a hátamon, ha vele vagyok.

6. FEJEZET – Lili

Dáviddal barátkozni olyan volt, mintha magával Luciferrel haverkodtam volna össze. Már az elejétől kezdve éreztem, hogy rossz ötlet belemenni, de mégis igazat adhattam neki egy dologban. Belőle is áradt valami, amitől furcsán éreztem magam. Nem akartam beismerni, de még Zsombor mellett sem tudtam ilyen nyugalmat találni, pedig Dávid miatt egyre többször ment fel a vérnyomásom. Kibírhatatlanul viselkedett. Még az anyámnál is többször telefonált, pedig ő óránként hívott fel napi szinten. Állandóan tudni akarta, mit csinálok, hol vagyok, és még a munkahelyemen is felbukkant, pedig nem árultam el neki, hol dolgozom. Két teljes hétig bírtam. Zsombor próbált nyugtatni, hogy Dávid egy idő után már nem fog ennyire az agyamra menni, de azt a bizonyos időt még ő maga sem tudta megsaccolni. A legcikibb beszélgetésünk éjfélkor történt, amikor kimentem a mosdóba, és kicsit felnéztem a közösségi oldalamra. Máris hívott.

– Még nem alszol? – szólt bele vidáman.

Már ez is elég volt ahhoz, hogy elkapjon a dilibaj. Egy fárasztó nap után nem vágytam másra, mint több hónapnyi alvásra.

– Nem – válaszoltam visszafogottan, bár nagyon nehezen tudtam csak türtőztetni magam.

– Miért beszélsz ilyen furcsán? Hol vagy? – kíváncsiskodott.

– A mosdóban.

– Miért?

– Mit miért?

– Miért vagy ott?

– Éppen kincset keresek.

– Azt nem ott kell keresni.

– Te ugye most csak szórakozol velem?

– Persze – röhögött fel. – Menj aludni, mert holnap fáradt leszel!