SZÍVKIKÖTŐK

Újrakezdő könyvmoly tengerre vágyik

Kapinya Viktória

2023

Tarandus Kiadó

www.tarandus.hu

Minden jog fenntartva!

Szöveg © Kapinya Viktória, 2023

Borító© Szép-Bíró Erika 2023

Szerkesztő: Tallér Edina

Korrektúra: Vörös Eszter

Anyának, Dedinek és Daninak

Mindenért.

TAVASZ

Az ablak felől tompa, ütemes kopogás hallatszott, épp csak pár perccel azután, hogy Éva felkapcsolta a boltban az esti kivilágítást. Az ódon antikvárium hátsó kis szegletében fütyülve jelzett a kotyogó, hogy leforrt az életmentő fekete, amivel talán még ki lehet húzni zárásig ebben az esős, áprilisi időben. Bár komolyabb kávéfőzője is volt, amikor egyedül maradt benn, jobban szerette a klasszikus Bialettit használni. Mindkét karján lazán feltűrte a sötétkék garbója ujját, kitöltötte a kávét, aztán kezében a csészével az ablakhoz sétált. Igaz, a sötétbarnára pácolt, kissé elöregedett fa lambériás kirakat könyvekkel tömött polcaitól és az egyre párásodó üvegtől nem sokat lehetett kivenni a kinti világból, a bejárati ajtónak dőlve azért a lényeg mégiscsak tisztán kirajzolódott: mindenki kapucniban vagy az esernyője alá szorulva menekült az egyre durvábban lezúduló eső elől.

– Rendben van, csak még egy utolsó dobozt, mielőtt zárunk, ma már úgysem jön be senki! –

sóhajtott Éva és picit lehajolt, hogy jobb kezével megsimogassa a pénztár mellett szendergő kutya fejét. A szinte kivehetetlenül elterülő óriás fekete bozont ekkor két elülső mancsára tette a fejét, majd beletörődve a hallottakba, fújtatott egyet. A gazdája egy percre eltűnt hátul a raktárban, majd egy közepes méretű, kibontott kartondobozzal tért vissza, és nagy robajjal letette a földre. A pénztár melletti polcon csendesen duruzsoló lemezjátszóhoz lépett, hogy megfordítsa a bakelitet a „B”

oldalra. Kis sistergés után Ray Charles hangja szólalt meg a dzsesszválogatás lemezről, ahogy belekezdett az „I can’t stop loving you”-ba. Éva toronymagasan pakolta egymásra a könyveket a pulton, miután egyesével mindegyikről bepötyögött valamit a bolt számítógépébe. Már majdnem végzett a katalogizálással, amikor váratlanul megszólalt az ajtóra akasztott kis csengő, és egy piros esőkabátos fiatal nő lépett be a helyiségbe.

– Anya, te még nekiálltál az új bejövőknek? Azt beszéltük, hogy ma korábban zársz és beülsz velünk a csajos estére meginni valamit – szegezte Évának a kérdést hitetlenkedő arccal.

– Tudom, szívem, ne haragudj, de kicsit elhúzódott nap! Máris befejezem és a tiétek vagyok! Vera is itt van már? – válaszolt Éva, két ujjával az orrnyergét nyomkodva.

– Most futott be, de mondtam neki, hogy inkább megnézlek ahelyett, hogy felhívnálak, mert így gyorsíthatunk a folyamaton, hogy odaérj... – felelt a lány némi szarkazmussal a hangjában.

– Oké, lezárom a gépet, öltözök és jövök utánad! Hova ültetek be? Be lehet vinni a kutyát?

– A Főtérben foglaltunk asztalt és igen, nyilván csak olyan helyre megyünk, ahova bevihetjük –

mondta monoton hangon a szemét forgatva, jelezvén, hogy az anyja megint kissé túlbuzgó és számonkérő volt, majd elindult kifelé a zuhogó esőbe.

– Milli – kiáltott utána Éva. – Nem vinnéd előre Pedrót, hogy tudjon pisilni? Szegény már egy ideje szeretne kimenni szerintem.

A kutya a neve hallatán talpra ugrott és már suhant is a távolodó piros kabát után. Éva még gyorsan elmosogatta azt a pár koszos tányért és poharat, amit aznap a szűk kis konyhában hagyott, aztán felkapta a kabátját, kikapcsolata a lemezjátszót és a számítógépet, leoltotta a villanyt, beütötte a riasztó kódját, majd a hűvös utcára lépve kulcsra zárta maga mögött az ajtót. Gyors léptekkel elindult felfelé a házak között, de mielőtt az út már teljesen bekanyarodott volna a Széchenyi térre, még egy pillanatra hátranézett az antikvárium feletti kovácsoltvas lámpában pislákoló sárga fényre.

A bár esőtől kivehetetlen alakja még így, elmosódva is hívogatóan vibráló volt, ahogy Éva futóléptekkel közeledett az épület felé. Hatalmas megkönnyebbülés suhant át rajta, amint végre

megcsapta az arcát a benti meleg levegő és csuromvizesen igyekezett mielőbb kiszúrni az asztalt, ahol a lányok letáboroztak. Mikor megtalálta őket, gyorsan lehámozta magáról a vizes parka kabátot, majd két kézzel beletúrt vállig érő, szőkés hajába, hogy egy laza mozdulattal kirázza belőle a vizet.

– Megjöttem, mit szóltok a belépőmhöz? Olyan vagyok, mint egy ázott veréb – viccelődött és látványosan megborzongott.

– Szia, anyuci! Rekordidő alatt csörtettél fel a térre. Ez tényleg nem semmi! – mosolygott Annavera, majd két puszi után szorosan megölelte az édesanyját.

– Mit eszünk? Az illatok sajnos ráébresztettek, hogy kong a gyomrom az ürességtől – vette a kezébe az étlapot, majd a lányokra pillantott.

– Bocs, anya, de már rendeltünk, nem tudtunk megvárni! Plusz ma csajos-bűnözős este van, úgyhogy mindenkinek burgert kértünk sült krumplival és mindjárt érkeznek az italok is – fonódott bele a beszélgetésbe Kamilla.

– Végül is, ha már lúd, legyen kövér! A nagyi is mindig ezt mondta. Egyébként mire fel ez a nagy csajos bulis szervezkedés? Lemaradtam valamiről?

– Úgy döntöttünk, hogy ezentúl minden hónapban tartunk ilyen estét, mert mióta Nimi megszületett, nagyon keveset vagyunk kettesben, és mivel te minden nap késő estig kuksolsz a boltban, gondoltunk, elhívunk, hogy kicsit együtt legyünk és beszélgessünk végre – mondta Milli.

– Igen, és a beszélgetést mindenki értse úgy, hogy normál decibelen, amikor senki nem kiabálja bele az arcodba, hogy „anyaaaa, te vagy a fogó, anyaaaa, gyereeee, kapj már el”! – nevettette meg a többieket Annavera, mire épp megérkeztek az italok.

– Jesszusom, lányok, azt hittem, ez egy borbár... Mekkorák ezek a koktélok! Tavaly nyár óta nem ittam Aperol spritzet, hmmm, ez irtó guszta! – jegyezte meg Éva, és koccintáshoz emelte a poharát.

– Egészségünkre!

– Ránk is fér! – mondták felváltva a lányok, majd ők is belekortyoltak az italukba. Hamarosan megérkeztek a burgerek is, a sült édesburgonya szirmok szószba való mártogatása közben szó szót követett, anya és lányai pedig igazán felhőtlenül cseverésztek a vacsora fölött.

– Lehet, hogy lehúzom a rolót, lányok – komorodott el pár pillanatig a semmiből Éva, és maga elé bámulva várta a reakciót.

– Micsoda? Te tudtad ezt? – kérdezte Annavera a húgára nézve.

– Mondjuk úgy, sejtettem, hogy anyában érik ez a gondolat, jó? – válaszolt nagyot sóhajtva Kamilla.

– De ezt nem teheted, az a bolt te vagy, anya! A fél életed van benne, mi gyakorlatilag ott nőttünk föl! – érzelgősködött feldúltan az idősebb lány, szinte lenyelve a mondat legvégét.

– Ne haragudjatok, tudom, ez most hirtelen jött, nem akartalak sokkolni benneteket, de valahogy szembe kellett nézni ezzel végre. Igazság szerint eddig magamnak sem voltam képes kimondani

–magyarázkodott Éva.

– De ennyire rosszul megy az üzlet? Sosem mondjátok! Igaz, múltkor apát kérdeztem, hogy

milyenek a számok, és elég tömören válaszolt – folytatta Annavera.

– Apropó, mi van apával? Tudtok róla valamit? Már vagy egy hónapja nem láttam – vágott közbe Kamilla.

– Milli, muszáj róla beszélni? Csajos este van, vagy nem? – szólt erélyesen az anyja.

– Pár hete volt nálunk ebédelni, kicsit játszott Nimivel, de aztán elég hamar lelépett. Most így belegondolva kicsit furcsa volt, eléggé sietett és azóta fel is szívódott. De én már letettem róla, hogy folyton hívogassam, nem érek rá a gyerek mellett – mesélte Vera. Éva csendben ült, a felnőtt gyerekei arcát kémlelte és tudat alatt megint keresni kezdte rajtuk a sérelem jeleit, amiket olyan jól ismert már, ha az apjuk a téma. De ezúttal inkább csak közönyt vélt felfedezni a tekintetükben, aztán figyelmeztette magát, nehogy elkalandozzanak a gondolatai, és belekortyolt az Aperolba.

– Apátok köszöni, jól van, már amennyire tudni lehet róla. Pár hete behozta a könyvelést a boltba, váltottunk néhány szót, de sietett a kocsijához, mert indult vissza Pestre – osztotta meg velük Éva.

– Hogyhogy vissza? Lassan kezdem azt hinni, hogy már inkább ott lakik... – mondta Milli.

– Lányok, nem tudom, mit csinál az apátok, de tudjátok mit? Őszintén mondom, hogy nem is igazán érdekel. Juci szerint új barátnő van a dologban, de ha az is van, mit számít ez, hiszen nektek úgyis csak apai és nagypapai minőségében kell vele együtt lennetek – foglalta össze határozottan Éva, bár a mondat végére mintha kissé elfáradt volna a gondolataitól. – De ami a lényeg, ő is úgy látja, hogy valamit vagy kezdenem kell a bolttal, hogy jobban menjen, vagy még most, viszonylag időben ki kell szállnom belőle.

– És te az utóbbi felé hajlasz? – kérdezte csendesen Annavera, habár maga is tudta, mi a legvalószínűbb válasz.

– Talán. Nem tudom, jelenleg őrült nagy kavarodás van a fejemben. Tudjátok, mást diktál az ész, mint a szív. Kell egy kis idő, hogy kitisztuljon bennem a kép. Azt még nem tudom, ez minek a hatására fog megtörténni, de a következő időszakban azon leszek, hogy ez sikerüljön. Év végére reményeim szerint eldől az üzlet sorsa. És az enyém is – tette hozzá az anyjuk olyan nyomatékosan, hogy saját maga is csak most érzett rá a szavai súlyára.

– Anya, én megértem, hogy belefáradtál ebbe. Tudom, hogy nem könnyű intézni a bolttal kapcsolatos teendőket, hiszen elég sokat besegítek, hogy belelássak, de abban igazat kell adnom Annának, hogy ez a könyvesbolt már réges-rég nem csak egy egyszerű antikvárium, mert az évtizedek alatt a részeddé vált – folyt Milliből a szó, de a nővére közbeszólt:

– Pontosan, és ezt nem tudod csak úgy pár év alatt kitörölni, mint apát, a bolt sosem hagyott cserben téged. – Annavera érezte, hogy erős szavak hagyták el a száját, de mivel visszavonni már nem tudta őket, várta, hogy mit váltanak ki az édesanyjából. Éva bambán maga elé meredt, miközben az öblös poharat szorongatta az asztalon, a fejével pedig némán bólogatott.

– Biztosan mindannyiunknak megvan az igaza a bolt sorsát illetően, hiszen ti is és én is mélyen kötődünk hozzá. De nekem most elsősorban racionálisan kell mérlegelnem, hogy megéri-e folytatni és ha igen, hogyan tudnám felpezsdíteni, megújítani a helyet, vagy ha nem, akkor valami új dologba kéne belekezdjek – elmélkedett Éva.

– De mégis, mit akarnál csinálni? Visszamész tanítani? Ezt még meg sem kérdeztem eddig –

szegezte neki a kérdést Kamilla.

– Tanítani? – kacagott fel hamisan Éva. – Kicsikém, mindössze két évet tanítottam iskolában, mielőtt megszülettetek, már az ég világon semmi közöm nincs a pedagógusi pályához.

– De akkor mégis mire gondoltál mint új dologra? – érdeklődött Annavera.

– Nos, pontosan ez az, lányok, amit ki kell még találnom. De majd megoldom, mint mindig. Ne aggódjatok emiatt, csak azért mondtam most el nektek, hogy később már ne érjen titeket meglepetésként – mondta elcsendesült hangon Éva, majd elővette a telefonját és nyomkodni kezdte.

– Viszont, ha nem haragszotok meg, én most hívok magamnak egy taxit, eléggé elfáradtam.

– Nem kell, anya, ma Roland szed össze minket gyűjtőfuvarral. Így beszéltük meg, hogy tudjunk inni... és hogy ne legyen gond Pedróval sem – állította le Kamilla. – Akkor szólok neki, hogy jöhet értünk. Azért ez egy jó kis este volt, köszi, csajok! – tette hozzá, majd az asztal fölött közelebb hajolt a testvéréhez és Évához, hogy pár másodpercre összedughassák a homlokukat.

Negyedórával később az odarendelt „anya-taxi” megállt a Tettye egyik utcájának éles kanyarja előtt, a sofőr kitette a vészvillogót, amíg a lányok elbúcsúztak egymástól. Aztán Éva kikotorta a lakáskulcsot a zsákforma táskájából és Pedro pórázával a másik kezében átsétált a járdát a lakásával összekötő kis hídon, hogy végre hazaérkezzen. A termetes óriás uszkár előreszaladt, majd jó kutya módjára leült a lábtörlőre és egyik lábát rátette a bejárati ajtóra.

Másnap reggelre mintha csak elvágták volna a hideg, esős időt, előbújt a nap és a telefon időjárás alkalmazása is határozottan nyarat jósolt késő estig.

– Gyere, Pedro, ez a te napod lesz, gyalog megyünk le a boltba, magamba akarom szívni a napfényt – szólt Éva a kutyusnak, mellé pedig csettintett is egyet, mire az már-már vigyázban állt, indulásra készen. – Jaj, várj, még áttöltöm a kávémat az elviteles bögrébe és mehetünk! Hoppá, és még a napszemüveg is jó lenne ugyebár, ha nem maradna a konyhapulton – lépett még vissza a lakásba, aztán végre elindultak. Pedro úgy húzott lefelé a Pálosok irányába, mintha ő is belekortyolt volna a gőzölgő dupla eszpresszóba. Bő fél órával a nyitás előtt értek le a Jókai térre, úgyhogy Évának még arra is akadt ideje, hogy bedugja a fejét a szintén nyitásra készülő kis ruhaüzlet ajtaján és bekiabáljon a tulajdonosnak:

– Reggelt! – Majd mikor nem jött válasz, beljebb merészkedett és megemelte a hangját. –

Vivikém, elnyelt a raktárban a bála? – Erre hangos vihogás hallatszott, majd megjelent az ajtóban egy Éva korabeli nő, hatalmas vörös hajkoronával, cicaszemre hajazó szemüvegben.

– Jó reggelt, persze, elnyelt... ha egyik nap nem találnátok sehol, akkor másszatok utánam a bálába, mert biztos átszippantott egy másik galaxisba – nevetgélt, miközben megsimogatta Pedro fejét.

– Bent leszel ma végig? Együtt ebédelhetnénk – kezdte habozva Éva.

– Igen, persze... – vált komollyá Vivi hangja.

– Valami baj van?

– Csak a szokásos...

– Megint Péter? – sóhajtott nagyot a nő.

– Nem, dehogy... az a lemez szerencsére már lejárt, most újat tettem fel... – válaszolta Éva és egy gyenge mosolyt erőltetett az arcára.

– Rendben, akkor átmegyek, ha végeztem a bálákkal, beülhetnénk valahova egy salátára.

– Jó! Tegnap úgyis mattot adtam a gyomromnak egy hamburgerrel – intett barátnője felé Éva, és fél lábbal már kinn is volt a butikból. Az antikváriummal szemben álló Elefántos Ház ormányos szürke szobrai szinte szikrázva verték vissza a napfényt a szomszédos épületek homlokzatára, Éva pedig alig bírt megülni a kissé hűvös helyiségben, miközben érezte, hogy kinn D-vitaminban fürdik a tér. A délelőtt szokványosan telt, bejött egy-két törzsvendég, hogy újabb kincsekre tegyen szert, Éva pedig mindenkivel elbeszélgetett kicsit, aki igényelte, aztán beült a pénztárba, hogy a számítógépen átnézze a múlt havi könyvelést, de közben folyton elkalandoztak a gondolatai. Egyszer csak azon kapta magát, hogy már vagy húsz perce szörföl céltalanul a Pinteresten, és jobbnál jobb nyaralóhelyek fotóit menti le a „nyári hangulat” elnevezésű mappájába. Szerencsére épp ekkor toppant be Vivien, úgyhogy nem kellett újabb kifogást keresnie magában, hogy miért tette félre a munkát. Gyorsan felkapta a táskáját, a jellegzetes csettintéssel magához hívta Pedrót és megfordította a kis táblát a bejárati ajtón: „ebédelni mentem”. Az egyik, könyvesbolthoz közeli bisztró teraszára telepedtek le, ahol mediterrán konyhát visznek, csupa tengeri herkentyűvel az étlapon, ami Évának mindig is nagyon ínyére volt. Aznap fokhagymás garnélát választottak salátaágyon, mellé egy laza fröccsel, lévén Éva úgyis gyalog megy majd haza, és persze hogy egy kicsit mindketten érezzék a korai nyár illúzióját, amit a hamis tavaszi időjárás adott nekik.

– Kibököd végre, hogy mi nyomja a lelked? Reggel óta látom, hogy feszengsz... – szegezte neki a kérdést kissé türelmetlenül Vivi.

– Nagyjából azóta ismerjük egymást, hogy mindketten megnyitottuk a boltjainkat – kezdte nehezen Éva. – Szeretnélek kifaggatni arról, már ha nem veszed tolakodásnak, hogy volt-e olyan időszakod, amikor úgy érezted, hogy vége van? Hogy ennyi volt, be kell zárnod az üzletet?

– Természetesen volt, drágám, szerintem ezen minden valamirevaló kereskedő átesik egyszer-kétszer a pályafutása során. De azt hiszem, sosem gondoltam igazán komolyan. Voltak időszakok, amikor elbizonytalanodtam, hogy élvezem-e még, volt olyan is, amikor pocsékul ment a bolt és olyan is, hogy eladom a fenébe az egészet, nem kell már nekem ez a stressz. Aztán mindig ugyanoda jutottam vissza magamban, hogy az a fajta egyediség, amit az a ruhákkal teli néhány polc képvisel, én vagyok. Most is úgy érzem, hogy nem tudnék másba belekezdeni.

– Ismerem ezt az érzést – felelt Éva –, de ez, ami most munkál bennem, sokkal mélyebb, mint eddig bármikor. Úgy érzem, nincs értelme harcolni.

– Hogy érted ezt? Az online könyvesboltok miatt? –tapogatózott Vivi.

– Persze, az is benne van, de részben én is kiszolgálom az online vásárlókat egy nagyobb cégen keresztül, úgyhogy nem csak az az oka, hogy megcsappant az érdeklődés... hanem inkább, hogy talán részemről csappant meg a lelkesedés. Kicsit úgy érzem, már nem tudok az olvasóknak újat mutatni – komorodott el Éva.

– És kell? Mármint úgy értem, egy antikváriumot vezetsz, az ég szerelmére... ott vajmi kevés új dolgot szeretnének kapni az emberek – próbálta valahogy vigasztalni Vivien.

– Na épp ez az, hogy fogalmam sincs. Lehet, hogy csak elfáradtam egy kicsit, túl monoton volt az elmúlt pár év, mióta, úgymond, egyedül maradtam... és most, hogy érzelmileg talán összekanalaztam magam, most látom csak, hogy vannak még újragondolandó területek az életemben – magyarázta Éva.

– Aham... – harapott a szájába elgondolkodva Vivien. – Nem lehet, hogy ki vagy kicsit égve,

Évikém?

– Komolyan gondolod? Te vagy a második, aki ezt mondja nekem... Juci barátnőm szerint is kissé depis vagyok mostanában... – erősítette meg Éva.

– Melyik is a Judit, az a göndör hajú barátnőd, akinek a férje nagy haverja Péternek?

– Igen, a fodrász barátnőm, és már nem igazán haverok, amennyire tudom, de tény, hogy egy főiskolára jártak, Juci pedig az én középiskolai osztálytársam volt. Egy időben sokat jártunk össze, nyaralni is voltunk közösen... – helyeselt Éva.

– Tudom már így, igen, őt mindig kedveltem, a másikat, a Szilvit nem értettem soha, hogy jött nálad a képbe... – húzta félig mosolyra a száját Vivi. – Olyan kis beképzelt, magának való nőnek tűnt nekem, már bocsánat – tette hozzá.

– Haha! – nevetett fel kínosan Éva, bár maga is érezte, van benne valami, ahogy Szisza barátnőjét jellemezte Vivien. Szisza mindig mindent jobban tud. Legalábbis azt hiszi... és elég rámenős is, ez igaz, és ő az örök szingli a nagy hármasból, gondolta magában Éva, aztán másra terelte a témát. Az ebédidő gyorsan elszaladt és mindkettejüknek vissza kellett térni az eladó szerepébe, így megbeszélték, hogy majd máskor folytatják az eszmecserét. Éva aznap csak kora délutánig maradt a boltban, mert még be akart vásárolni, így négy óra tájt Kamilla váltotta le, aki félállásban segített neki, amúgy pedig egy kisebb cégnél dolgozott, ahol társasházak közös képviseletét látta el. Éva hazakocogott a meredek utcákon Pedróval, aztán miután lerakta otthon a kutyát, bepattant a kis Honda Jazzbe, és végigjárt mindent a pékségtől a hentesig.

– Megjöttem! – kiáltott a kutyának pár órával később, ahogy a jól megpakolt szatyrokkal dülöngélt a konyha felé. Pedro ujjongó csaholással környékezte meg gazdáját, aki már jól tudta, mire megy ki a játék.

– Miből gondolod, hogy neked is hoztam valamit, hm? – kérdezte az ebet nevetését elfojtva, mire az, mint valami cirkuszi kutya, lefeküdt elé, hemperegni kezdett, aztán körbe-körbe járkált körülötte.

– Na jó, megfogtál! Túl jó a szimatod te kis bubifejű – gügyögte neki, miközben két tenyere közé fogta a kutyus fejét. Aztán kivette a táskája aljában lapuló óriási rágócsontot és két pacsi után odaadta jogos tulajdonosának. A következő pillanatban rezgett a telefon és mikor Éva végighúzta a képernyőn az ujját, bekapcsolt a Facetime megosztott képernyője. A vonal túloldalán nem más vigyorgott, mint Juci és Szisza. Előbbin nem lehetett nem észrevenni, hogy már egy ideje elkezdődött nála a „torkos csütörtök”.

– Halihó, lányok! Mi a helyzet? – kérdezte Éva, majd egy levegővel megivott vagy négy deci citromos vizet.

– Hogyhogy mi? Csütörtök van, ez a mi napunk, nem? – vonta kérdőre Szisza.

– Ööö... az online könyvklubra gondolsz? – próbálta megfejteni ezt a fura rejtélyességet Éva.

– Ja, persze a könyvklub! Az kábé az első alkalom után csődöt mondott, mert Juditka drága nem képes két hét alatt kiolvasni egy limonádé regényt sem, nemhogy... –hőbörgött Szisza, aztán Juci belefojtotta a szót.

– Ó, elnézést, te meg az első fejezet után mindig elolvasod az utolsó oldalt!

– Ez komoly? Jesszusom, ez tényleg szentségtörés! – kacagott fel Éva.

– Ne, ne, ne, ne... ne tereld a témát, anyukám! Még mindig fogalmad sincs, milyen nap van ma, de akkor megmondom: ma az „ereszd el a hajamat” nap van! Megdumáltuk, hogy minden héten tartunk online csevejt, hogy kivel mi történt, és megosztjuk a szaftos sztorikat, nem emlékszel? – dőlt Szilviből a szó, amibe Éva alig-alig tudott bekapcsolódni.

– Rendben, akkor halljam, kivel mi történt, ha már ennyire jól adod itt elő magad! – vágta ki magát végül.

– Az van, hogy a Szisza regisztrált a Tinderre! – mondta szinte sikítva Juci, amit néma csönd követett.

– Mi van? Engem? – akadt ki egy pillanat alatt Éva és érezte, hogy a szíve a torkában dobog az ijedtségtől. A lányok nem bírták tovább nézni a rémülettől kipirosodott arcát és megkegyelmeztek.

– Dehogy téged, te bolond, saját magát, csak gondoltuk, kicsit megszívatunk, mert tudjuk, hogy nem hiszel az ilyesmiben – folytatta Judit.

– Hát ez tényleg isteni vicc volt! Rohadt nagy poén, mondhatom – tért végre magához Éva.

– És sikeres a párvadászat, Sziszukám? Milyen a statisztika? – vette lazára a stílust.

– Figyelj, igazából várakozáson felüli! Egész jó fazonok is vannak fönn, már jópárat jobbra húztam... – hencegett Szisza, majd látványosan belekortyolt az előtte árválkodó borba.

– De viccen kívül, szerintem neked is megérné regisztrálni, rád férne már egy „tudod, mi”! –

kuncogott a két nő, Éva pedig épp azon gondolkozott, hogy mivel tudná lerázni őket, mert ez a ritka alkalmak egyike volt, amikor nem tartott igényt a velük való társalgásra.

– Na jó, lányok – mondta végül –, nekem most mennem kell, elpakolom a bevásárlást, aztán engedek egy kád forró vizet magamnak jó sok habbal.

– Hú, értjük, habos forró fürdő... te jobb dolgot eszeltél ki ma estére, mint a Tinder! – kontrázott Szisza szexire változtatott hangon.

– Ha így folytatod, lehet, hogy inkább örökre elmerülök a habokban! – nevetett Éva, aztán elköszönt, és bement a fürdőbe, hogy végre megteremthesse a vágyott wellness-hangulatot. Gyújtott pár illatgyertyát, a vízbe csurgatott egy kis fürdőolajat és a biztonság kedvéért tett bele egy habfürdőgolyót is, mert imádta, ha a hab óriásira nőtt a kádban.

– Még hogy Tinder, atyaisten, pont az hiányzik az amúgy is összekuszált életemből, hogy randizgassak! Neeem, nem, köszönöm szépen, nekem így tökéletesen megfelel... egyedül – puffogott hangosan egymagában, mert már egészen megszokta, hogy amikor egyedül van, néha hangosan beszél.

– Jézusom, úgy motyogok itt magamban, mint valami házsártos vénasszony, Pedro, fogd be a füled, kiskutyám! – kiáltott ki viccesen a csobogó víz mellől. A kádba magával vitte a telefonját, hogy amíg áztatja magát, addig szokás szerint megnézzen egy sorozatrészt a Netflixen, de aztán semmihez sem volt igazán kedve, így inkább lapozgatni kezdett a legújabb podcastok között.

– „Lélekbuborék” – olvasta. – Ez meg milyen műsor lehet? – tette fel kíváncsian a kérdést, aztán találomra rákattintott az egyik adásra:

„Újratervezés, avagy hányszor kezdhetünk mindent elölről?” – állt a címben, amely gondolat

nagyon is komolyan foglalkoztatta, így el is kezdte hallgatni. A műsorvezető – egy ismert pszichológus-blogger – épp egy Éva által is nagyra tartott színésznővel beszélgetett, akiről köztudott volt, hogy férje elvesztése után szinte a nulláról teremtett új otthont, érzelmi biztonságot a gyerekeinek, majd később önmagát is újradefiniálta a filmrendezésben. Éva becsukott szemmel, a gyertyaláng sercegő hangja mellett próbálta befogadni a témát, ami egyre inkább jó választásnak tűnt a szemében.

„– Mit mondana az akkori, elveszett önmagának, hogy mi a gyógyír, mi fog változást hozni?” –

kérdezte a pszichológus a színésznőt.

„– Mai fejjel azt mondanám, hogy túlontúl rá voltam feszülve bizonyos dolgokra. Borzasztóan ragaszkodtam ahhoz, hogy csak a gyerekek jóléte a fontos. Ami nyilván így is van, viszont visszagondolva én akkoriban teljesen megfeledkeztem önmagamról. Mintha meg is szűntem volna mint ember, mint nő létezni, jó ideig kizárólag anyaként funkcionáltam és csak úgy tudtam magamra gondolni, mert tudtam, hogy nekem azzal van feladatom. Ha üzenhetnék magamnak a múltba, azt mondanám, hogy legyek spontánabb kicsit, engedékenyebb magammal szemben, és hogy próbáljak meg pihenni, lazítani. Például elutazni egy időre valahova, hogy kizökkenjek a megszokott mókuskerékből, és hogy visszatérve talán egész máshogy lássam a dolgokat. Akkor persze nem biztos, hogy megtehettem volna ilyesmit, de ma például szeretek akár egyedül is elvonulni egy hétvégére valahova, ahol csak gondolkodhatok, pihenhetek úgy, ahogy nekem szükségem van rá” –

hangzott a hosszúra nyúlt válasz. Éva kinyitotta a szemét.

Ez nem is rossz ötlet, gondolta.

– Talán nekem is jót tenne egy kis környezetváltozás. El kéne utaznom valahova, ahol csak én vagyok, és ahol kitisztíthatom a fejem – tette hozzá és belekortyolt a kád szélére állított pohár vörösborba. A fürdővíz tetején vitorlázó, leginkább jéghegyekre hajazó habképződményekből régi szokásához híven kis kupacokat pakolt a térdeire, a hasára, majd a vízből még kikandikáló más testrészeire is. Aztán mikor megunta az építkezést, hátradőlt és maga elé meredve hallgatta a csillogó habkristályok pattogását. A fürdőtől kellemesen felfrissült, ezért úgy érezte, belefér majd még egy kis olvasás az ágyban. Törölközés közben befejezte a podcast hátralevő részét, aztán gyorsan belebújt a pihepuha pizsamájába és a tabletjével a kezében befészkelte magát a párnák közé. Megnyitotta az Instagramot és céltalanul pörgetni kezdte a képeket. Bár kissé még sután kezelte az alkalmazást, azért már kezdte megérteni a lényegét: egyre több olyan oldalt követett be, amelyek a mindennapokban megnyugtatják, inspirálják, vagy épp hagyják elkalandozni. Neki pedig pont erre volt szüksége: egy komfortos kis burokra, ami csak képzeletben lebeg körülötte, és arra, hogy tudja, bármikor kiléphetne belőle, ha igazán erőt venne magán, de persze a szemellenzőjét viselve tökéletesen meg volt elégedve azzal, amit ez a maga köré épített kis világ nyújtani tudott. Azt a látszatot adta, hogy történik valami körülötte és ennek ő maga is részese, míg valójában mindössze passzív szemlélője volt mások életképeinek. Nagyon passzív. Hiába vágyott gondolatban a tökéletesen beállított tengerparti fotókon szereplő helyekre, vagy a hegyekbe a sziklák közé, amikről eszébe ötlött, hogy egyszer ő is szívesen kipróbálná, milyen lehet ott órákon át csendben meditálni, valahogy évek óta nem jutott el odáig, hogy igazán ki akarja tenni a lábát a városból. Addig-addig lapozgatott, hogy a tervezett olvasást már szinte fényévekre érezte magától, egy pillanattal később pedig már azt sem vette észre, hogy a tablet kicsúszott a kezéből, ő pedig önkéntelenül is lehunyta a szemét. Hajnal három óra negyvennégykor riadt fel rá, hogy a szemüveg a fülét nyomja és fogalma sincs róla, vajon mennyi lehet az idő. A nappali felől jól kivehetők voltak Pedro ütemes horkantgatásai, amiből arra következtetett, hogy a reggel még igencsak távol van, így némi fészkelődés után megpróbált minél hamarabb visszaaludni.

– Aha... mintha olyan egyszerű lenne az éjjeli ébredés után visszaszundikálni – motyogott morcosan a takaró alatt, amikor valahol az utcán megszólalt egy autóriasztó. – Ilyen nincs! Aludnom

kell! – ült fel kissé felpaprikázva az ágyban és első mozdulattal az éjjeliszekrényre tett könyv után nyúlt, majd miután magában nyugtázta, hogy az olvasáshoz bizony fel kéne kapcsolnia a villanyt, inkább elengedte ezt az ötletet és megnyomta a mellette levő iPad középső gombját. – Rendben van.

Ha nem alszom, legalább valami hasznossal töltsem el az időt! –mondta magában és egy kósza gondolattól vezérelve megnyitotta az airbnb.com-ot. A legfelső keresősávban ez állt: hová utazol?

– Őszintén? Remélem, álomországba – mosolygott, aztán lejjebb görgetett. „Élj bárhol!” „Teljes otthonok”, „Tanyák és természet”.

– Kiköltözök egy isten háta mögötti tanyára, ahol még térerő sincs, nemhogy internet. Mondjuk emberek se. Ami nem is baj... biztosan nem baj? – zajlott benne szüntelenül a találatokhoz fűzött monológ.

„Egyedi szállások” – írta a következő menüpont.

– Ez mi lehet? – Éva látványosan nagyobbra nyitotta az amúgy épp leragadni akaró szemét és rákattintott: „Lombházak, erdei faház a tóparton, vasúti kocsik, lebegő otthonok, vitorlás hajó szállás, világítótornyok” –olvasta, ahogy egyre továbblapozta a listát.

– Világítótornyok... milyen drámai – mondta ki hangosan. – Mondjuk ez tényleg különleges élmény lehet, leszámítva, ha vihar van a tengeren – tette hozzá megborzongva. Rákattintott néhányra, de ebben a kategóriában csak olyan szállásokat talált, amik legalább ötórás repülőútra vannak, ráadásul még a reptértől is igen nehezen megközelíthetőnek tűntek.

– Végül is, milyen legyen egy világítótorony, ha nem egy magányos épület a semmi közepén?

Naná, hogy messze van a reptértől – nyugtázta, aztán lezárta a tabletet és remélve, hogy kellően elfáradt a böngészésben, újabb kísérletet tett a visszaalvásra.

A boltban az átlagosnál jóval többen fordultak meg másnap. Éva igen nagy tematikus akciót szervezett a hónap minden péntekjére, aznap pedig épp a magyar szépirodalom klasszikusaihoz lehetett jóval jutányosabb áron hozzájutni. A vásárlók kedvence persze most is a meglepetéskosár volt, amelybe a bolt tulajdonosa egy tucat szépen becsomagolt könyvet készített be, s csomagolására némi sejtelmes információt is írt az adott műről. Például olyanokat, mint „lehengerlő krimi didergős estékre, forró csoki mellé”, vagy „ha úgy akarsz nevetni, hogy a könnyed is kicsordul, válaszd ezt a letehetetlen kötetet”, esetleg „jó választás azoknak, akik mindig a piros könyveket akarják megvenni”. Azok, akik legalább két könyvvel mentek a kasszához, választhattak egy ilyen izgalmas ajándékot a kosárból. Éva mindig is szerette, sőt mókásnak találta az efféle kis játékokat, a törzsvásárlók pedig épp ezekért az eredeti ötletekért imádtak a kis antikváriumban vásárolni és tértek vissza újra és újra hozzá. De Éva mintha nem igazán lett volna önmaga a vevők szemében sem: egész nap túl izgatott volt, és látszott, hogy valami foglalkoztatja, mi több, talán nyugtalanítja is. És valóban: alig várta, hogy Kamilla végre befusson, ő pedig ebédszünetre mehessen, ahol újra kinyithatja legalább a telefonja keresőjét és tovább kutathat valami izgalmas szállás után. Régóta nem érzett ilyen bizsergést a gyomrában, mintha csak valami hajtaná előre, ami addig nem nyugszik, amíg meg nem szerzi a kiszemelt „áldozatot”. Délután egy óra körül aztán kényelmesen elhelyezkedett a bolttal szemben levő olasz étterem egyik asztalánál, kikérte a minestrone levest és a gorgonzolás-spenótos rizottót, majd belemélyedt a telefonja képernyőjébe.

– Talán nem is akkora butaság, ha valami eldugott helyre lépek le egy időre. De vajon Milli bírni fogja egyedül a boltot? Egyáltalán: van jogom itt hagyni rá ezt az egészet? De szükségem van erre, egyszerűen kell és kész, ki kell mozdulnom ebből a megszokásból. Jézusom, megőrülök, ha hetekig

nem láthatom Nimi édes kis arcocskáját! Miket hordok itt össze, mobil is van a világon meg videochat. De az akkor sem olyan! – viaskodott magában. – Na jó, befejeztem! Először is azt kéne eldöntenem, hogy ha tényleg el szeretnék tűnni egy kis időre, akkor mennyi lesz az a kis idő, és leginkább azt, hogy hova akarok menni és ott mit szeretnék csinálni. Mert ha egy másik helyen sem tudok többet kezdeni magammal, mint itthon, akkor minek az egész? Szeretnék, szeretnék, szeretnék... Mit szeretnék én igazából? Például nézni a tengert, sétálni a parton. Jógázni, meditálni, zenét hallgatni... ó, igen: festeni! Olyan rég festegettem! Piacokra járni, csendben lenni, vagy mondjuk naplót írni, vagy mit tudom én – sorolta gondolatban a vágyait, miközben automatikusan elővett a táskájából egy noteszt és egy golyóstollat és körmölni kezdte a gondolatait. Ez nem amolyan pro és kontra lista volt: tudta jól, hogy ez egy teljesen határozott „az utazás mellett” lista, csak arról nem volt még fogalma, hogyan is rakjon össze egy vágyott úti célt ezekből a kívánalmakból.

– Mindenképp olyan kéne, ahonnan bármikor haza tudok jönni pár óra alatt. Az osztrák hegyekben egy szállás? De inkább víz mellé vágyom, azt hiszem. Akkor legyen Horvátország! Merre is jártunk régen nyaralni? – gondolkodott el, és megnyitotta a Google térképet. – Krk-sziget? Vagy inkább Hvar? Szigetre mégsem kéne... vagy nem teljesen mindegy, ha már úgyis el akarok vonulni a világ elől?! Zadar, Šibenik... á igen, ezt a környéket szerettem, valamennyire még most is felismerném talán. Akkor legyen arrafelé – egyezkedett saját magával, miközben egyszer kinagyította, egyszer visszakicsinyítette a térképet az adott területen. Nézzük mit hoz ki a

„világítótorony szállás” keresés a gugliban azon a részen! – pötyögte be a keresőszavakat és közben sokat sejtetően mosolygott. – Semmi. Akkor talán angolul: „lighthouse Šibenik apartment” –

próbálkozott tovább. Erre már kidobott néhány értelmezhetőbb találatot a keresőmotor. Az első

kettő egy dubrovniki és egy korčulai szállás volt. Jóval távolabbi úti célok, mint amit Éva elképzelt, a következő három pedig ugyanarról szólt, csak más-más oldalakon. Rákattintott az egyik oldalra:

„Lighthouse for rent, Otok Prišnjak Murter”. A fotókról egy igazán kecses világítótorony nézett vissza rá: egy jellegzetes helyi kőházhoz csatlakozott, zöld spalettás ablakokkal, a toronyba látszólag belső lépcsőn lehetett feljutni.

Az épület bejárata fölött egy évszám állt: 1896. Évának mindig is nagyon tetszett a gondolat, hogy ha régi helyeken jár az ember, beszívja az ottani levegőt, kezével finoman megérinti a tárgyakat, önkéntelenül is a történelem részévé válik. Talán pont ezért vágyott mindig is kultikus helyekre egy-egy utazás alkalmával, ezért nem akar igazán változtatni a könyvesbolt arculatán, és ez az oka annak is, hogy az otthonában leginkább olyan használati vagy dísztárgyak veszik körül, amelyeknek már van saját történetük. Végignézte a kiadó nyaralóról feltett képeket, majd kicsit böngészett még az interneten a környékkel kapcsolatban. Rájött, hogy a legközelebbi hely, ahol már járt korábban, a Murter szigetétől néhány perc autókázásra fekvő Tribunj városa volt, ahova nagyjából a lányok tizenéves korában látogathattak el a családdal. Akárhogy is, tetszett neki az ötlet, hogy kissé ugyan ismerős, ám mégis számára még felfedezetlen tájakon járjon, mi több, akár hetekre, hónapokra kipróbálja, milyen is ennyire a tenger közelségében élni. A szállásról annyi állt még a leírásban, hogy általában hamar lefoglalják a nyári szezonra, ezért érdemes igyekezni az érdeklődéssel. Alább pedig egy e-mail cím és egy telefonszám.

– Hm, azért ez egy elég puritán apartman, nem sok minden van benne... – jegyezte meg magának, majd még egyszer átpörgette a szállásról elérhető képeket. Közben szép lassan elfogyasztotta az ebédet és egyszer csak azon kapta magát, hogy már több mint egy órája a kis kiruccanásán ábrándozik ahelyett, hogy sietne vissza az üzletbe. A biztonság kedvéért azért még a két másik portálon is leellenőrizte a nyaralót, hátha lát még róla fotókat, aztán fizetett és pattogós léptekkel visszatért a könyvesboltba.

– Anya! Már kezdtem azt hinni, hogy befogtak mosogatni! Jó volt az ebéd? – nevetgélt Kamilla.

– Bocs, kicsim, olvastam közben és elrepült az idő! Meddig tudsz ma maradni?

– Igazából végig, nincs túl sok kedvem hazamenni, takarítanom kéne, meg megfőzni a holnapi ebédet, de most inkább segítek még kicsit neked szelektálni az új beérkezéseket – válaszolta.

– Köszi, igazán rendes tőled! Jó, hogy nem egyedül kell megbirkóznom ezzel – fújta ki hangosan a levegőt Éva és egyik kezével a felstócolt kartondobozokra bökött.

– Figyelj, anya, Verával kicsit aggódunk érted – kezdte hirtelen megváltozott hangon Milli, mint aki már régóta arra várt, hogy ez kiszakadhasson belőle. – Szinte állandóan mélabús vagy, bent kuksolsz a boltban, vagy ha nem itt, akkor otthon. Évek óta nem voltál sehol – folytatta volna a lány, de Éva a szavába vágott.

– Nem is igaz, hogy nem megyek sehova, tavalyelőtt is voltunk együtt wellness hétvégézni, néha elmegyek veletek túrázni is, de nem lóghatok folyton a nyakatokon! – próbált visszavágni a nő, de Kamillát ez láthatóan cseppet sem győzte meg.

– Nem arról van szó, anya, hogy velünk vagy keveset, hanem hogy önmagadra nem szánsz plusz időt, hogy töltekezni tudj egy kicsit. Nem mondom, hogy depressziós vagy, de néha már ez is megfordult a fejünkben, mert annyira be tudsz zárkózni. Tudod, hogy szeretetből mondom, ugye? –

vált még lágyabbá Milli hangja, mire Éva odalépett hozzá a dobozok közül és szorosan magához ölelte.

– Nincs nekem semmi bajom te lány! Ne féltsetek már ennyire! Lehet, hogy egyre inkább megyek bele a korba, de még nem kell rám vigyázni. Mi több, éppen azon gondolkozom, hogy kitörök egy kicsit a megszokásból és felfedezek pár új helyet... – nyugtatta meg Kamillát az anyja. – Igen, tudom, hogy eléggé magamra zártam az ajtót az elmúlt pár évben, de azt hiszem, szükségem is volt rá, miután apátok lelépett... Úgy látszik, én így tudtam túlélni és újradefiniálni önmagamat. Lehet, hogy úgy tűnik, már más vagyok, mint régen, mert egy ideje otthonülő típus lettem az utazgatások és a sok program helyett, de azt hiszem, kezd belém visszatérni az erő és most el is terveztem valamit –

mondta végig szinte egy szusszal Éva, mire Kamilla leült az egyik régi bőrfotelba és keresztbe tette a két karját a mellkasa előtt.

– Nocsak! Hallgatlak, anyukám!

– Jó, de ha elmondom, kérlek, ne reagáld túl! –finomkodott az anyja.

– Nem fogom, ígérem, csak mondd már! –türelmetlenkedett Milli.

– Úgy gondoltam, hogy adok magamnak egy esélyt, hogy kitaláljam, mi legyen velem meg a bolttal. Ezért azt tervezem, hogy nyárra bezárok, vagy majd veled megbeszélem, hogy hajlandó vagy-e részlegesen nyitva tartani, és leköltözöm Horvátországba a tenger mellé – fejezte be az utolsó szavakat már kissé félve kiejtve Éva, miközben a lánya tekintetét fürkészte, gyors ellenvetéstől tartva.

– Hát ez valami zseniális ötlet! Anya, ha ezt pár perccel előbb mondod, megkímélsz ettől a papolós monológtól, amit az előbb a nyakadba varrtam.

– Vagyis akkor szerinted sem ördögtől való gondolat? – kérdezte még mindig kissé óvatoskodón Éva.

– Persze, hogy nem! Végre kimozdulsz az itteni komfortzónádból, ami lássuk be, már nem is biztos, hogy annyira komfortos. Ez csak jól sülhet el! – lelkesedett egyre jobban Milli. – És hova

készülsz, ki is néztél már valami szállást esetleg?

– Tulajdonképpen igen, de még nem írtam a szállásadónak, mert át kell gondolnom még egyszer–

vágta rá gyorsan Éva.

– Mit kell az ilyen dolgokon túl sokat agyalni? Tetszik a hely, vagy sem? Ha igen, akkor foglald le és vedd ki, tök hamar elkapkodják a jó szállásokat – magyarázta eltökélten a lány. – Melyik város, voltál már ott? –kérdezte végül.

– Még nem, ez tulajdonképpen egy sziget. Vagyis egy nagyobb szigethez tartozó kisebb sziget.

Csak ez az egy ház van rajta – mondta a lehető legtermészetesebben Éva.

– Hogy mi? – fogta fel a szavait Milli.

– Az apartman igazából egy világítótoronyban van – pontosított Éva, de mire kimondta, már látta, hogy a lányában ezzel legalább ezer új kérdést indított el.

– Nem értelek, anya, új élményeket akarsz, de közben még jobban elvonulsz a világ elől, mint valami remete? – folytatta a vallatást Annavera, amikor másnap Éva felugrott hozzájuk egy kávéra.

– Szó sincs arról, hogy elvonulok, a szállás hirdetése szerint van vízitaxi szolgáltatásuk, bárhova is szeretnék menni. A szárazföldön pedig majd kibérelek egy kisebb járgányt és azzal fogok furikázni.

Nem látom be, hogy miért érzitek ezt ennyire ördögtől valónak a húgoddal, de a helyzet az, hogy szükségem van a környezetváltozásra, új arcokra, ismeretlen helyekre és kalandokra, de közben meg szeretném, hogy úgy tudjak elmélyülni a gondolataimban, hogy senki sem zavar, ha nem akarom, hogy zavarjon és szerintem ez egy rendkívüli lehetőség – vette kissé védekezőre a figurát az anyja.

– Jól van, ne haragudj, te tudod, hogy mire vágysz igazán, mi csak szeretnénk biztonságban tudni, ez minden – lágyult meg Vera hangja.

– Jaj, édeseim, ti is tudjátok, hogy elboldogulok – simította meg a lány arcát Éva. – De jut eszembe, eddig csak elméleti síkon beszélgettünk erről az egészről, lassan írnom kéne a szállásadónak, hogy egyáltalán kivehető-e még a hely, bár az oldal foglaltsági naptára szerint még az egész nyár szabad. Nem fura?

– Egy kicsit. Lehet, hogy valami gáz van a toronnyal, éjszakánként ott kísért az egykori toronyőr...

– kezdte komolyan Annavera, aztán elnevette magát. – Írj neki mindenképpen, ha hazaértél és majd értesíts, hogy mit sikerült intézned! Apropó, mikor akarsz indulni? És meddig tervezel maradni? Milli kinyitja majd a boltot, amíg nem leszel? – záporoztak egyre a kérdések.

– Nem is tudom, még a nyári szezon előtt jó volna megvetni a lábam a környéken, hogy ne csak egy vízcsepp legyek a turisták tengerében. És talán ősz elejéig maradnék, ha szabad a hely, de majd úgyis elválik minden. Most indulok, beszaladok még Millihez a boltba, megjöttek az új törzsvásárlói plasztikkártyák, be akarom még neki adni – mondta Éva és még gyorsan elcuppantott vagy tíz puszit Nimi kis arcán.

„Kedves Ivana Juric!

Érdeklődni szeretnék, hogy a Murter szigete melletti világítótorony-szállásuk valóban szabad-e még a nyárra, ahogy azt a foglaltsági naptár mutatja. Májustól szeptemberig szeretném kivenni, amennyiben még nem adták ki előre senkinek. A foglalás díját előre el tudom utalni.

Várom szíves visszajelzését! Minden jót!

Bertha Éva”

Éva két vastag takaróba burkolózva gépelte be az e-mailt a szállás hirdetőjének és seperc alatt el is küldte, majd a narancs színeiben pompázó naplementét leste a balkonról a válaszra várva, nagyokat kortyolva közben a habos macchiatójából. A hirdető várakozáson felüli gyorsasággal reagált is az e-mailre, Éva pedig feszült figyelemmel olvasta a sorait:

„Kedves Eva Bertha!

Örülünk, hogy egyedi szállásunk felkeltette az érdeklődését! A foglaltsági naptár ilyenkorra már valóban telített szokott lenni, azonban idén több nagyobb léptékű átalakítást is terveztünk elvégezni a szálláson, így egyelőre nem tettük foglalhatóvá semmilyen portálon. Azonban, ha ilyen hosszú időtartamra kívánná kibérelni az apartmant, megbeszélhetjük a részleteket telefonon. Kérem, hogy amennyiben érdekes lehet önnek, hívjon fel a weboldalunkon található mobilszámon!

Köszönjük érdeklődését!

További szép napot!

Ivana Juric”

– Ez az! – mondta ki hangosan Éva és kezével az ég felé öklözött egyet. Pár perccel később már angolul beszélt a tulajdonosnővel, miközben fel-alá járkált a tágas erkélyen. Hirtelen csengettek, mire gyorsan átszaladt a lakáson, kinyitotta az ajtót, de el is tűnt a konyhában egy darab papír után kutatva. A háta mögött Milli lépett be az ajtón, akit Pedro felszabadult örömtánccal járt épp körbe, miközben Éva lejegyzetelte a legfontosabb mérföldköveket: „május közepe, Zadar reptér, hajótaxi transzfer, Betina vagy Murter város”.

– Szia, kicsim... nincs kulcsod? – mutogatta tátogva. – Máris jövök, csak még leírok pár dolgot –

Elköszönt a telefonban és már-már ugrándozva Milli után eredt a nappaliba.

– Helló, anya! Kivel beszéltél, csak nem a szállást foglaltad le épp? – somolygott két puszi között a lány.

– De bizony! Nem fogod elhinni, mekkora mázlim van!

– Na mesélj! Ezek szerint szabad még a torony?

– Igen, de elég kacifántos az ügy, mert közben kiderült, hogy azért nem volt még lefoglalva erre a nyárra, mert felújításokat terveznek és nem merték így megnyitni a foglalást a különböző webes felületeken, mivel nem tudják előre, hogy melyik szerelés, átalakítás pontosan mely dátumokra esik.

Én viszont megbeszéltem Ivanával, a szállásadóval, hogy nekem nem gond, ha közben jönnek valamit szerelni, hacsak nem akarják totál szétverni a házat, és így belement, hogy három-négy hónapra is kivehessem.

– Hát ez tényleg nagy szerencse, anya, de biztos jó ötlet ez? Lehet, hogy azért kell felújítani, mert már olyan ramaty állapotban van, nem?

– Á, a képek alapján nem vészes, bár nem valami otthonos, majd veszek bele pár holmit, hogy kényelmesebbé tegyem! – vágta ki magát az anyja.

– És tudod már, hogy mikor indulsz?

– Ivana azt javasolta, hogy ha repülővel megyek, próbáljak meg zadari járatot keresni, és szóljak vissza, amint lefoglaltam a jegyemet.

– Repcsivel mész? Azt hittem, leautózol... és Pedro? – nézett kissé értetlenül Milli.

– Igazából azt gondoltam, hogy őt most nem vinném magammal... – mondta óvatoskodva. – De csak ha megteszed, hogy addig vigyázol rá, és persze, ha nem jelent nagy gondot – tette hozzá hezitálva Éva.

– Ja, naná! Eddig nem jutott eszembe, hogy itthon akarod hagyni, de persze, megleszünk. Kell a segítség odabenn a boltban! Igaz, Pedro? – viccelte el a végét és közben két keze közé fogva a kutya pofáját, gyömöszölt egyet rajta, mire az újra belevetette magát a játékba.

– Drágám, többek között erről is akartam veled beszélni. Tudom, hogy a bolton kívül is van bőven munkád és nem kérhetem, hogy ha elmegyek, akkor változatlan nyitva tartással csináld végig egyedül a nyarat. Az sem baj, ha bezárunk és csak az online rendeléseket szolgáljuk ki. De komolyan

– mondta Éva, mint aki rá akarja beszélni Millit a könnyebb megoldásra.

– Jól van, anya, ezt majd még megbeszéljük. Átgondolom, hogyan lenne jó nekem, megnézem a naptáramat és kitaláljuk, oké? De ezen tényleg ne stresszelj, nem fogom túlvállalni magam!

– Milli, te folyamatosan túlvállalod magad, kis szívem! –mosolygott az anyja és magához húzta a kanapén a lányát. – De rendben van, értettem és tudom, hogy egyedül is meg tudod csinálni, nem is kételkedni akartam benned, csak nem akarok több feladatot varrni a nyakadba, ez minden – fejezte be a mondandóját.

– Jól van, megoldjuk. De most találjuk ki, hogy mikor indulsz, meg mi mindent kell magaddal vinned, nézzük meg a neten, hogy mik vannak a környéken! Például, hogy hol tudsz majd autót bérelni, meg ilyenek – pörgött fel teljesen az izgatottságtól Milli. – Mit szólnál, ha lehuppannánk a kanapéra, mindent összeírnánk és közben rendelnénk egy pizzát? – tette hozzá töretlen lelkesedéssel.

– Szuper ötlet, de elég késő van, itt alszol? Roland nem vár? – kérdezte meglepetten Éva.

– Mondtam neki, hogy felugrok megbeszélni az utazást és lehet, hogy eltart egy darabig. Majd mindjárt felhívom, hogy itt alszom és ne izguljon. Úgyis egész este a prezentációja felett görnyed

szegény, aztán meg áttelepszik az Xbox elé – válaszolta Kamilla, és a végén elejtett egy műnevetést.

– Szegénykém, de legalább a munka után lazít is egy kicsit! Akkor rendelem a pizzát és bekapcsolom a nyomtatót, gondolom, pár dolgot nem árt kinyomtatni, majd jegyzetelünk a hátuljára

– reagált gyorsan Éva és látszott rajta, hogy szívből örül a lánya társaságának. – Egyébként arra gondoltam, hogy mivel ez egy elég nagy apartman, esetleg augusztusban meglátogathatnátok és akkor nektek is meglenne a nyaralás, és együtt is lennénk egy kicsit annyi idő után... Mit szólsz?