részlet

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült
The Paris Library by Janet Skeslien Charles:
Atria Books, An Imprint of Simon & Schuster, Inc.

Copyright © 2020 by Janet Skeslien Charles
Published by arrangement with Simon & Schuster Inc., New York.
All rights reserved
This edition arranged with Kaplan/DeFiore Rights through
Graal Literary Agency.

Hungarian translation © Csáki Judit, 2021
Borítóképek © Elisabeth Ansley / Trevillion Images,
© MundusImages/Getty Images, © Plateresca/Getty Images,
© RichVintage/Getty Images, © Shutterstock

Ez a könyv a képzelet szüleménye. A benne szereplő alakok, helyszínek és események a szerző fantáziájának termékei, nem valósak. Minden létező személyhez, intézményhez vagy eseményhez való hasonlóság a véletlen műve csupán.

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője
Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia
Olvasószerkesztő Tóth Andrea
Borítóterv Váraljai Viktória
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978-963 433 924 3

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus
2021

Szüleimnek

I. fejezet

Odile

Párizs, 1939. február

Számok keringtek a fejemben, akár a csillagok. 823. A számok – kulcsok egy új élethez. 822. A remény csillagképe. 841. Éjjel a hálószobámban, reggel, miközben mentem croissant-t venni, számsorok formálódtak a szemem előtt: 810, 840, 890. A szabadságot jelentették, a jövőt. A számok mellett a könyvtárak történetét tanulmányoztam, egészen 1500-tól. Miközben Angliában VIII. Henrik azzal volt elfoglalva, hogy lefejeztette a feleségeit, a mi I. Ferencünk a könyvtárát modernizálta, és megnyitotta a tudósok előtt. Az ő királyi gyűjteménye lett a Bibliothèque Nationale-unk kezdete. Most pedig a hálószobámban álló íróasztalnál még egyszer átnéztem a jegyzeteimet, mielőtt állásinterjúra mennék az Amerikai Könyvtárba: 1920-ban alapították, ez volt az első könyvtár Párizsban, ahol nemcsak az olvasótermekbe, hanem a raktárakba is beengedték a tagokat; magánkönyvtár lévén előfizetői voltak, több mint harminc országból, negyedük pedig Franciaországból. Magabiztos voltam a tények és számok terén, és erősen reméltem, hogy szakértő benyomását keltem az igazgatónőben.

Baktattam a lakásunkból a szürke rue de Rome-on, át a Saint-Lazare pályaudvaron, ahol a mozdonyok füstöt köhögtek. A szél belekapott a hajamba, betűrtem a barettem alá. A távolban feltűnt a Saint-Augustin templom ébenfekete kupolája. Vallás, 200. Ótestamentum, 221. És az Újtestamentum? Vártam, de nem jutott eszembe a száma. Olyan ideges voltam, hogy egyszerű tényeket is elfelejtettem. Előhúztam a táskámból a jegyzetfüzetem. Ó, igen, 225. Tudtam.

A könyvtárostanfolyamon a kedvenc részem a Dewey-féle tizedes osztályozás volt. Melvil Dewey alkotta meg 1873-ban; tíz fő osztályba rendszerezte a könyvtári könyveket a tárgyuk alapján. Minden könyvnek volt száma, és ennek alapján az olvasó bármit megtalálhatott. Maman büszkesége például a 648 volt (háztartás). Papa ugyan be nem ismerte volna, de igazán a 785-öt kedvelte (kamarazene). Ikerbátyám inkább amolyan 636.8-as típusú figura volt, én inkább 636.7-es (macskák és kutyák).

Megérkeztem a grand boulevard-ra, ahol egyetlen saroknyi távolság alatt a város levetette munkásosztály-kabátját, és szőrmebundát öltött. A szén erős szaga elillant, helyét a Joy mézes jázminillata foglalta el, a nők illata, akik a kirakatokban Nina Ricci ruháiban és Kislav kesztyűiben gyönyörködtek. Majd muzsikusokat kerülgettem, akik egy kottaüzletből léptek ki, elsétáltam egy kék kapus barokk épület mellett, befordultam a sarkon egy keskeny utcába. Tudtam az utat kívülről.

Imádtam Párizst, a titkok városát. Akár a könyvborítók, egyik bőr, másik vászon, minden párizsi kapu egy váratlan világba vezetett. Egy udvar tele biciklikkel, vagy egy kövérkés kapus áll ott, kezében seprű. A könyvtár súlyos fakapuja egy titkos kertre nyílt. Egyik oldalon petúnia, másikon gyep, köztük egy fehér kavicsos ösvény vitt a városi palotához. Átléptem a küszöbön, oldalt francia és amerikai zászló, és felakasztottam a kabátom a rozoga fogasra. Mélyen beszívtam a világ legfinomabb illatát – dohos könyvek és ropogós újságok keverékét –, és úgy éreztem, hazaértem.

Volt még pár percem az interjúig, tébláboltam egy kicsit a kölcsönzőpultnál, ahol a mindig jókedvű könyvtáros hallgatta a tagok mondandóját („Hol talál az ember Párizsban egy rendes steaket?” – kérdezte egy cowboycsizmás érdeklődő; „Miért kell késedelmi díjat fizetnem, amikor még be sem fejeztem a könyvet?” – méltatlankodott a házsártos Madame Simon), majd beléptem a barátságos olvasóterem csöndjébe.

A franciaablak mellett egy asztalnál Cohen professzor olvasta az újságot, kontyába hetykén pávatollat tűzött; Mr. Pryce-Jones a Time-ot lapozgatta, közben pipájából pöfékelt. Máskor odaköszöntem volna, de most izgultam az interjú miatt, ezért menedéket kerestem a könyvraktárban, a kedvenc helyemen. Imádtam, ha könyvek vesznek körül, némelyik nagyon régi, a másik meg a múlt hónapban jelent meg.

Gondoltam, választok egy regényt a bátyámnak. Mostanában egyre többször ébredtem arra éjszakánként, hogy az írásait gépeli. Ha Rémy épp nem arról írt cikket, hogy Franciaországnak hogyan kéne segítenie a Spanyolországból elűzött menekülteket, akkor azt hajtogatta, hogy Hitler elfoglalja Európát, ahogy elfoglalta Csehszlovákiát. Az egyetlen dolog, ami feledtetni bírta az aggodalmait – amelyek mások aggodalmai is voltak –, a jó könyv volt.

Végigsimítottam a könyvek gerincét. Kivettem egyet, találomra felütöttem. Soha nem a legeleje alapján döntök. Az olyan, mint az eddigi első és egyetlen randevúm: mindketten túl szélesen mosolyogtunk. Nem, a közepén nyitottam ki, ahol a szerző már nem próbál lenyűgözni. „Vannak sötétségek az életben, és vannak fények; ön egyike ezeknek a fényeknek.”1 Oui. Merci, Mr. Stoker. Pont ezt mondanám Rémynek, ha tudnám.

Már késésben voltam. A kölcsönzőpulthoz siettem, ahol aláírtam a kártyát és a táskámba csúsztattam a Drakulát. Az igazgatónő már várt. Mint mindig, a haja kontyba feltűzve, kezében ezüst toll billegett.

Mindenki tudta, kicsoda Miss Reeder. Újságcikkeket írt, szerepelt a rádióban, mindenkit a könyvtárba invitált, diákokat, tanárokat, katonákat, külföldieket és franciákat. Makacsul hitte, hogy itt mindenkinek helye van.

– Odile Souchet vagyok. Bocsánat a késésért. Korán jöttem, és kinyitottam egy könyvet…

– Az olvasás veszélyes – mondta Miss Reeder bennfentes mosollyal. – Menjünk az irodámba.

Követtem őt, át az olvasótermen, ahol az elegáns tagok leengedték az újságjaikat, hogy jobban szemügyre vehessék az igazgatónőt, föl a csigalépcsőn, végig a folyosón a CSAK MUNKATÁRSAKNAK tábla mögötti szent szárnyba, egészen az irodájáig, ahol kávéillat lebegett. A falon egy város nagy méretű légifotója, a háztömbök, akár a sakktábla; más, mint Párizs girbegurba utcái.

Észrevette, hogy nézem.

– Ez Washington D. C. Ott dolgoztam, a Kongresszusi Könyvtárban.

Intett, hogy üljek le, és ő is leült az íróasztalához, amelyet rengeteg papír borított – volt, ami majdnem kicsúszott az irattartóból, a többit egy kapocs fogta össze. A sarokban fényes fekete telefon. Miss Reeder mellett egy széken egy halom könyv. Odasandítottam: Isak Dinesen és Edith Wharton regényei. Mindegyikből könyvjelző – voltaképpen egy fényes szalag – lógott ki, várva, hogy az igazgatónő újra kinyissa.

Milyen olvasó lehet Miss Reeder? Biztos nem olyan, mint én; ő nemigen hagy könyveket kinyitva, az oldalaival lefelé marque-page hiányában. Sosem gyömöszöli be az ágya alá. Négyet vagy ötöt olvas egyszerre. A táskájában is van egy, a buszozás idejére. Egy másik, amiről egy jóbarát kérdezte a véleményét. És még egy, amiről senki nem tud, titkos gyönyör esős vasárnap délutánra…

– Ki a kedvenc írója? – kérdezte.

Ki a kedvenc íróm? Lehetetlen kérdés. Hogyan választhatna az ember csak egyet? Caro nénikémmel mi kategóriákat gyártottunk – halott szerzők, élők, külföldiek, franciák stb. –, hogy ne kelljen egyet választanunk. Azokra a könyvekre gondoltam, amelyeket alig pár perce érintettem meg az olvasóteremben; a könyvekre, amelyek megérintettek engem. Bámultam Ralph Waldo Emerson gondolkodását – „Nem vagyok magányos, miközben olvasok és írok, noha senki nincs velem” –, akárcsak Jane Austenét. Noha ő a tizenkilencedik században írt, a mai nők helyzete is ugyanolyan: a jövőjüket az határozza meg, kihez mennek férjhez. Három hónappal ezelőtt, amikor elmondtam a szüleimnek, hogy nincs szükségem férjre, papa felhorkant, és minden vasárnap odahozta valamelyik beosztottját ebédre. És ahogy a pulykát maman petrezselyemmel megszórva tálalta, papa is fűszerezte a felkínált delikvenst: „Marc soha egyetlen napot sem mulasztott a munkából, még akkor sem, amikor náthás volt!”

– Szokott olvasni, ugye?

Papa gyakran panaszolta, hogy a szám gyorsabban jár, mint az eszem. Némileg feszengve válaszoltam Miss Reeder első kérdésére.

– A kedvenc halott szerzőm Dosztojevszkij, mert kedvelem Raszkolnyikovot. Nem ő az egyetlen, aki fejbe akar vágni valakit.

Csönd.

Miért nem feleltem normálisan – miért nem mondtam például Zora Neale Hurstont, a kedvenc élő írómat?

– Örülök, hogy találkoztunk. – Az ajtó felé indultam, tudtam, hogy az interjú véget ért.

Amint megfogtam a porcelángombot az ajtón, Miss Reeder utánam szólt:

– „… engedje át magát az életnek, egyszerűen, elmélkedés nélkül, és ne féljen: az kiviszi a partra, és talpra állítja.”2

A kedvenc mondatom a Bűn és bűnhődésből. 891.73. Megfordultam.

– A legtöbb jelentkező azt mondja, hogy Shakespeare a kedvence.

– Ő az egyetlen, akinek saját Dewey-száma van.

– Néhányan a Jane Eyre-t is említik.

Ez is normális válasz lett volna. Miért nem mondtam Charlotte Brontët, vagy akármelyik Brontët?

– Én is kedvelem Jane-t. A Brontë nővéreknek ugyanaz a számuk, 823.8.

– De tetszett a válasza.

– Tényleg?

– Azt mondta, amit érez, nem azt, amiről azt gondolta, tetszik majd nekem.

Ez igaz volt.

– Ne féljen különbözni a többségtől. – Miss Reeder előredőlt. Intelligens, erős tekintete az enyémbe fúródott. – Miért akar itt dolgozni?

Nem mondhattam meg az igazi okát. Rémesen hangzott volna.

– Megtanultam a Dewey-féle decimális rendszert, és csupa jelest kaptam a könyvtárosiskolában.

A jelentkezésemre pillantott.

– Ez tényleg remek. De nem válaszolt a kérdésemre.

– Tag vagyok itt. És szeretem az angol…

– Azt látom – mondta, némi csalódottsággal a hangjában. – Köszönöm, hogy időt szánt ránk. Értesítjük néhány héten belül, bármi lesz is a döntés. Kikísérem.

Az udvaron csalódottan sóhajtottam. Lehet, hogy be kellett volna vallanom, miért akarom ezt az állást.

– Mi a baj, Odile? – kérdezte Cohen professzor. Szerettem nagyon az angol irodalomról tartott előadásait az Amerikai Könyvtárban. Jellegzetes bíborszínű sáljával a nyakán rémületes könyveket tett érthetővé, például a Beowulfot; előadásai élvezetesek voltak, épp csak egy csipetnyi lopakodó iróniával. Botrányos múltjának felhői úgy kavarogtak körülötte, akárcsak az orgonaillatú parfümje. Azt beszélték, Madame le professeur eredetileg milánói volt. Prímabalerina, aki hátrahagyta csillogó karrierjét (és nehézkes férjét), és követte a szeretőjét Brazzaville-be. Amikor visszatért Párizsba – egyedül –, a Sorbonne-on tanult, ahol akárcsak Simone de Beauvoir, letette az agrégationt, azt a majdnem letehetetlen közszolgálati vizsgát, amely a legfelsőbb szintű oktatásra képesít.

– Odile?

– Hülyét csináltam magamból az állásinterjún.

– Egy ilyen okos fiatal nő? Elmondtad Miss Reedernek, hogy minden egyes előadásomon ott vagy? Bárcsak a többi tanítványom is ilyen kitartó lenne!

– Nem jutott eszembe, hogy megemlítsem.

– Hát akkor írj meg mindent, amit el akarsz mondani, egy köszönőlevélben.

– Nem engem fog választani.

– Az élet küzdelem. Harcolni kell azért, amit akarsz.

– Nem vagyok biztos benne…

– Én viszont igen – mondta Cohen professzor. – Azt hiszed, azok a régi vágású férfiak a Sorbonne-on egyből kapkodtak utánam? Pokoli keményen dolgoztam, hogy meggyőzzem őket: egy nő is képes egyetemi kurzust tartani.

Felnéztem. Eddig csak a professzor bíbor sálját láttam. Most az acélkék tekintetét is.

– Szívósnak, eltökéltnek lenni nem rossz – folytatta. – Bár apám neheztelt, amiért mindig az enyém az utolsó szó.

– Az enyém is. Azt mondja, hajthatatlan vagyok.

– Hát akkor legyél is az.

Igaza volt. Kedvenc könyveim hősnői sosem adták föl. Cohen professzornak igaza volt abban is, hogy egy levélben írjam meg, amit gondolok. Írni mindig könnyebb, mint szemtől szembe beszélni. Átírhatom, kihúzhatom, kezdhetem újra, akár százszor is, ha kell.

– Igaza van… – mondtam.

– Persze hogy igazam van! És elmondom az igazgatónőnek, hogy mindig te teszed föl a legjobb kérdéseket az előadásaimon, és biztos, hogy megkapod. – Azzal meglebbentette a sálját, és bement a könyvtárba.

Mindegy, milyen elkeseredett voltam, az Amerikai Könyvtárban mindig akadt valaki, aki összelapátolt, és egyensúlyba hozott. A könyvtár több volt, mint téglák és könyvek; a habarcs az emberek voltak, akik törődtek egymással. Jártam én más könyvtárban is; súlyos faszékek és udvarias „Bonjour, mademoiselle, au revoir, mademoiselle”. Nem volt semmi baj ezekkel a bibliothèque-ekkel, csak hiányzott belőlük az emberek közössége. Az Amerikai Könyvtár viszont – otthon volt.

– Odile! Várjon! – Ez Mr. Pryce-Jones volt, a nyugalmazott angol diplomata, kasmírmintás csokornyakkendőjében, mögötte a katalóguskezelő, Mrs. Turnbull a ferde frufrujával. Biztos Cohen professzor mondta nekik, hogy el vagyok keseredve.

– Semmi nincs végleg elveszve. – Félszegen megpaskolta a hátam. – Meg fogja nyerni magának az igazgatónőt. Csak írjon szépen egy listát az érveiről, ahogy minden valamirevaló diplomata tenné.

– Ne babusgassa itt ezt a lányt! – szólt rá Mrs. Turnbull. Majd felém fordult. – Otthon, Winnipegben megszoktuk a viszontagságokat. Ezek tesznek edzetté bennünket. Ha télen mínusz negyven fok van, mi nem panaszkodunk, nem úgy, mint az amerikaiak… – És mintha hirtelen eszébe jutott volna, tulajdonképpen azért jött ki, hogy kicsit eligazítson valakit, csontos ujjával felém bökött: – Szedd össze magad, és ne fogadj el nemleges választ!

Elmosolyodtam, mert rájöttem, hogy az otthon olyan hely, ahol nincsenek titkok. De mosolyogtam. És ez már valami.

A hálószobámban, immár csöppet sem idegesen, ezt írtam.

Kedves Miss Reeder!

Köszönöm, hogy beszélgetett velem az állásról. Örültem, hogy ott lehettem. Ez a könyvtár többet jelent nekem bármely helynél Párizsban. Amikor kicsi voltam, Caroline nagynéném vitt el a meseórára. Neki köszönhetem, hogy angolul tanultam, és beleszerettem a könyvtárba. És bár a nagynéném már nincs velünk, egyre csak őt keresem ott, a könyvtárban. Kinyitogatom a könyveket, megnézem hátul a kartont, és remélem, ott találom a nevét. Ha ugyanazokat a regényeket olvasom, mint ő, akkor úgy érzem, még mindig itt van a közelemben.

Nekem ez a könyvtár menedék és kikötő. Mindig van egy sarok a raktárban, amit az enyémnek tudhatok, ahol olvashatok, álmodozhatok. És azt akarom, hogy erre mindenkinek legyen esélye, kivált azoknak, akik mások, mint a többi ember, és szükségük van egy helyre, amit otthonnak hívhatnak.

Aláírtam, és ezzel befejeztem az állásinterjút.

II. fejezet

Lily

Froid, Montana, 1983

A neve Mrs. Gustafson, és a szomszédban lakott. A háta mögött úgy hívták, „a háborús menyasszony”, de nekem sosem tűnt menyasszonynak. Először is, sosem viselt fehéret. És öreg volt. Sokkal öregebb, mint a szüleim. Mindenki tudja, hogy a menyasszony mellé vőlegény is kell, de az ő férje már rég meghalt. Noha két nyelven is beszélt folyékonyan, leginkább senkivel nem beszélt. 1945 óta élt itt, de mindig úgy tekintettek rá mint aki máshová való.

Ő volt az egyetlen háborús menyasszony Froidban, úgy, ahogy dr. Stanchfield volt az egyetlen orvos. Néha bekukucskáltam a nappalijába, ahol még az asztalok és székek is külföldiek voltak – kecsesek, finomak, faragott diófa lábakkal –, mintha egy babaház bútorai lennének. Belestem a levélládájába is, ahová messziről, még Chicagóból is érkeztek levelek Madame Odile Gustafsonnak címezve. Az általam ismert nevekhez képest, mint a Tricia és a Tiffany, az Odile valahogy egzotikusnak hangzott. Azt beszélték, hogy Franciaországból jött. Mivel szerettem volna többet tudni róla, megnéztem a Párizsról szóló szócikkeket a lexikonban. Fölfedeztem a Notre-Dame szürke vízköpőit és Napóleon Diadalívét. De sem ebből, sem másból, amit olvastam, nem kaptam választ a kérdésemre: mitől olyan más Mrs. Gustafson?

Mert nem olyan volt, mint a többi nő Froidban. Ők többnyire kövérek voltak, kinyúlt pulóverük, unalmas cipőjük általában szürke. Sokan hajcsavarókkal mentek a boltba, de Mrs. Gustafson még a szemetet is vasárnapi öltözékben, rakott szoknyában és magas sarkúban vitte ki. Piros öv emelte ki a derekát. Mindig. Ragyogó rúzst viselt, még a templomban is. „Ő aztán sokra tartja magát” – mondták az asszonyok, miközben a padja felé tartott, szemét harang formájú kalap takarta. Senki más nem viselt kalapot. És legtöbben hátul ültek, nem akarván magukra felhívni Isten figyelmét. Vagy a papét.

Aznap reggel Maloney atya azt kérte, hogy imádkozzunk azért a 269 áldozatért, akik azon a Boeing 747-esen ültek, amit eltalált a szovjetek K–8-as rakétája. Reagan elnök a tévében beszélt az Anchorage-ból Szöulba tartó gépet ért merényletről. Miközben zúgtak a harangok, fülemben csengtek a szavai: „Fájdalom, sokk, düh… a Szovjetunió megsértette az emberi jogokat… nem szabadna meglepődnünk ezen az embertelen brutalitáson…” Az oroszok megölnének bárkit, mintha ezt mondta volna, még a gyerekeket is.

A hidegháborúba még Montanában is beleremegtünk. Walt bácsikám, aki a Malmstrom légi bázison dolgozott, azt mondta, hogy ezer Minuteman rakétát telepítettek a síkságainkra, mintha krumpli lenne. Kerek betonkripta alatt várnak a nukleáris robbanófejek, hogy eljöjjön az ő idejük. Büszkén mondta, hogy ezek a rakéták erősebbek, mint azok a bombák, amelyek elpusztították Hirosimát. Azt is mondta, hogy a rakéta a rakétát keresi, vagyis a szovjet rakéták elmennek Washington mellett, és egyenesen bennünket céloznak meg. Válaszul pedig felszállnak a mi Minuteman rakétáink, és lecsapnak Moszkvára, gyorsabban, mint amennyi idő alatt én elindulok az iskolába.

Mise után a gyülekezet átballagott a szemközti nagyterembe kávéért, fánkért és egy kis pletykálkodásért. Anya és én sorba álltunk süteményért; a kávégépnél meg apa és a többi férfi állta körbe Mr. Iverst, a bank elnökét. Apa heti hat napot dolgozott abban a reményben, hogy ő lehet az alelnök.

– A szovjetek nem engednek senkit a holttestek közelébe. Istentelen gazemberek.

– Amikor Kennedy volt az elnök, hetven százalékkal többet költöttek védekezésre, mint ma.

– Védtelenek vagyunk.

Hallgattam, de nem figyeltem. Állandó vasárnapi műsorszám volt nálunk a hidegháborútól való félelem. Szaporán pakoltam a fánkokat a tányéromra, ezért aztán beletelt vagy egy percbe, míg rájöttem, hogy anya zihál. Amikor ilyesmi történt, mindig volt valami magyarázata: „aratás van, a levegőben szálló por kihozza az asztmámat”, vagy: „Maloney atya lóbálja azt a tömjént, mintha ki akarna füstölni.” De most nem szólt semmit, csak megragadta a karomat. A legközelebbi asztalhoz kísértem, Mrs. Gustafson mellé. Anya lerogyott a fémszékre, és engem is lehúzott maga mellé.

Próbáltam felkelteni papa figyelmét.

– Jól vagyok. Ne csinálj jelenetet. – A hangja nagyon komoly volt.

– Tragikus, ami azokkal az emberekkel történt a repülőn – mondta Mrs. Ivers az asztal túloldaláról.

– Hát ezért maradok én a fenekemen – jelentette ki Mrs. Murdoch. – Az utazgatás bajba sodorja az embert.

– Meghalt egy csomó ártatlan ember – mondtam. – Reagan elnök szerint egy kongresszusi képviselő is.

– Eggyel kevesebb naplopó. – Mrs. Murdoch belapátolta az utolsó falat fánkot barna fogai közé.

– Ez ronda dolog volt. Az embereknek joguk van repülőre ülni anélkül, hogy lelőnék őket – mondtam.

Mrs. Gustafson rám nézett. Bólintott, mintha fontosat mondtam volna. És noha én gyakran megfigyeltem őt, ez volt az első alkalom, hogy ő is észrevett.

– Bátor dolog, hogy kimondtad a véleményed.

Vállat vontam.

– Az emberek ne legyenek könyörtelenek.

– Nagyon is egyetértek.

Mielőtt válaszolhattam volna, Mr. Ivers bekiabált.

– A hidegháború már majdnem negyven éve zajlik. Sosem fogjuk megnyerni.

A fejek egyetértőn biccentettek.

– Ezek gátlástalan gyilkosok – folytatta.

– Találkozott valaha eleven orosszal? – kérdezte Mrs. Gustafson. – Tán dolgozott együtt vele? Nos, én igen, és mondhatom, ugyanolyanok, mint maga vagy én.

A terem elcsendesedett. Ugyan hol találkozhatott az ellenséggel, és hol „dolgozhatott” vele?

Froidban mindent tudtunk mindenkiről. Tudtuk, ki iszik túl sokat és miért, tudtuk, ki csal adót és ki csalja a feleségét, tudtuk, ki él együtt bűnben egy férfival Minotban. Az egyetlen titok Mrs. Gustafson volt. Senki nem tudta, hogy hívták a szüleit, vagy mi volt az apja foglalkozása. Senki nem tudta, hogyan találkozott Mr. Gustafsonnal a háborúban, és mivel vette rá, hogy a férfi elhagyja gimnáziumi szerelmét, és őt vegye feleségül. Pletykák keringtek körülötte, de nem tapadtak rá. A szemében szomorúság ült, de vajon veszteség vagy szánalom miatt? És a párizsi élet után hogyan telepedhetett le a síkság ezen unalmas pontján?

Amolyan túlbuzgó diák voltam, mindjárt az első padban. Mary Louise mögöttem ült, firkálgatott valamit. Ma Miss Hanson mindent megpróbált a táblánál, hogy fölkeltse a hetedik osztály érdeklődését az Ivanhoe iránt; Mary Louise motyogott mögöttem: „Ájvenhó, jáj, de jó”. A mellettem lévő padban Robby napbarnított keze ceruzát markolt. Haja – barna, akár az enyém – kócos. Ő már vezethetett, mert muszáj volt segíteni a családnak begyűjteni a gabonát. A szájához emelte a ceruzát, a rózsaszín radír az alsó ajkához ért. Örökké tudtam volna bámulni azt az alsó ajkat.

Francia csók, francia pirítós, francia drazsé. Minden jó dolog francia. Ahogy én tudtam, a francia zöldbabnak jobb az íze, mint az amerikainak. A francia dalok is biztos jobbak, mint az a countryzene, amit egész nap nyom a város egyetlen rádiócsatornája. „Az a kérődző tehén elhagyott egy fiatalabb bikáért.” A franciák vélhetően a szerelemről is többet tudnak.

Szerettem volna egy reptér kifutóján landolni, vagy egy divatbemutatóén. Játszani a Broadwayn, bekukucskálni a vasfüggöny mögé. Tudni akartam, milyen érzés francia szavakat mondani. Egyetlen ember volt, aki megtapasztalta már a Froidon túli világot: Mrs. Gustafson.

Noha szomszédok voltunk, mégis mintha fényévekre élt volna tőlünk. Anya minden halloweenkor figyelmeztetett.

– A háborús özvegy teraszán nem ég a lámpa. Ez azt jelenti, hogy nem akarja, hogy bedörömböljetek az ajtaján.

Amikor Mary Louise-zal a lánycserkészcsapat cukorkáit árultuk, az anyja figyelmeztette:

– A vénasszony szűkösen él, ne piszkáljátok.

A röpke párbeszéd Mrs. Gustafsonnal felbátorított. Már csak egy megfelelő iskolai feladatra volt szükségem ahhoz, hogy kikérdezhessem.

Ahogy számítottam, Miss H. egy elemzést kért az Ivanhoe-ról. Óra után odamentem az asztalához, és megkérdeztem, nem írhatnék-e inkább egy országról.

– Csak most az egyszer – mondta. – És nagyon kíváncsi vagyok a Franciaországról szóló dolgozatodra.

Annyira belemerültem a tervembe, hogy amikor kimentem a mosdóba, elfelejtettem alulról bekukucskálni a fülkékbe, és bezárni az ajtót. Hát persze hogy amikor kijöttem a fülkéből, Tiffany Ivers ott tömörült a mosdóknál a kíséretével, és éppen aranyszőke haját fésülte a tükör előtt.

– Nem működött a lehúzó – mondta. – Itt jön a szar.

Nem túl kifinomult, de mikor belenéztem a tükörbe, csak a szarbarna hajamat láttam. Ott maradtam a fülkesor előtt, mert tudtam, hogy ha kezet mosok, Tiffany belenyom a mosdóba, és csuromvíz leszek. Ha meg nem mosok kezet, szétkürtölik az iskolában. Ezt tették Maisie-vel – és vagy egy hónapig senki nem volt hajlandó „Pisis kéz” mellé ülni. Ott állt karba tett kézzel a mosdókommandó.

Nyikorgott az ajtó, Miss H. nézett be.

– Már megint itt vagy, Tiffany? Valami probléma lehet a hólyagoddal.

A lányok kimasíroztak, közben engem bámultak, mintha azt mondanák, még nincs vége. Amit amúgy tudtam magamtól is.

Anya, a zsigeri optimista azt mondaná, nézzem a jó oldalát. Ennek az öreg Iversnek legalább csak egy ivadéka van. És itt a péntek.

Péntek esténként anyáék rendszerint vacsorát adtak (anya oldalast sütött, Kay salátát hozott, Sue Bob pedig ananásztortát), ezért Mary Louise-éknál aludtam. Bár épp ma a szobámban maradtam, és kérdéseket írtam Mrs. Gustafsonnak. Míg a felnőttek ettek, nevetés hömpölygött az ebédlőből. Amikor csönd lett, tudtam, hogy akárcsak Angliában a lordok és a ladyk, a hölgyek kimentek, és magukra hagyták a férfiakat, hogy mindazt megbeszéljék, amit a feleségük előtt nem akartak.

Míg a hölgyek a konyhában mosogattak, anya hangját hallgattam; azt a másikat, amit a barátaival használt. Velük mintha boldogabb lett volna. Érdekes, milyen más tud lenni ugyanaz az ember egy másik közegben. Arra gondoltam, hogy anyának is lehettek dolgai, amikről én nem tudok, bár távolról sem olyan rejtélyes alak, mint Mrs. Gustafson.

Az asztalomnál ültem, és írtam a kérdéseket, ahogy eszembe jutottak. Mikor sújtott le utoljára a guillotine? Franciaországban is vannak Jehova tanúi? Miért mondják az emberek, hogy maga ellopta valakinek a férjét? Most, hogy ő meghalt, miért maradt itt? Olyan erősen koncentráltam, hogy észre sem vettem anyát a hátam mögött, csak amikor már meleg kezét a vállamra tette.

– Nem akartál átmenni Mary Louise-hoz éjszakára?

– A leckémet csinálom.

– Pénteken… – mondta bizonytalanul. – Kemény napod volt az iskolában?

A legtöbb nap kemény volt. De nem volt kedvem Tiffany Iversről beszélni. Anya egy cipősdoboz méretű ajándékcsomagot húzott elő a háta mögül.

– Csináltam neked valamit.

– Köszi! – Letéptem a csomagolópapírt, egy horgolt mellény volt.

Fölvettem a pólómra, mama megigazgatta a derekánál, örült, hogy pont jó.

– Nagyon szép vagy. A színe kihozza a zöld pöttyöket a szemedben.

Egyetlen pillantás a tükörbe elég volt, hogy lássam: úgy nézek ki, mint egy idióta. Ha fölveszem ezt a mellényt a suliba, hát Tiffany Ivers élve felfal.

– Ez… nagyon szép – mondtam, kicsit későn.

Mosolygott, hogy ne lássam a megbántottságát.

– Szóval min dolgozol?

Elmeséltem, hogy Franciaországról kell írnom egy dolgozatot, és ki kell kérdeznem Mrs. Gustafsont.

– Jaj, kicsim, nem tudom, szabad-e zavarnunk.

– Csak néhány kérdést akarok föltenni neki. Áthívhatnánk?

– Gondolom, igen. És mit akarsz kérdezni?

A papírlapra mutattam. Végigfutotta a listát, majd nagyot sóhajtott.

– Tudod, talán okkal nem tért soha vissza.

Szombat délután elfutottam Mrs. Gustafson öreg Chevyje mellett, fel a terasz rozoga lépcsőjén, és becsöngettem. Ding-dong. Semmi válasz. Megint csöngettem. Megint semmi, ezért lenyomtam a kilincset. Kinyílt az ajtó.

– Hahó! – Besétáltam.

Csönd.

– Van itthon valaki?

A nappaliban könyvek borították a falakat. Páfrány futott be egy állványt az ablak alatt. A hifitoronyba egy ember is belefért volna; akkora volt, mint egy jókora mélyhűtő. Átfutottam a lemezgyűjteményt: Csajkovszkij, Bach, és még több Csajkovszkij.

Mrs. Gustafson átcsoszogott a hallon, mint aki délutáni szundikálásból ébredt. Még így, egyedül otthon is ott volt a piros öv a derekán. Zoknis lábával valahogy sebezhetőnek látszott. Eszembe jutott, hogy még soha nem láttam egy barát kocsiját a háza előtt, soha nem jött hozzá családtag. Ő maga volt a magányosság definíciója.

Kissé távolabb tőlem megállt, bámult, mintha rabló lennék, aki el fogja lopni tőle A hattyúk tavát.

– Mit akarsz?

Te tudsz dolgokat, és én is tudni akarom.

Összefonta a karját.

– Szóval?

– Dolgozatot írok magáról. Mármint a hazájáról. Gondoltam, esetleg átjöhetne hozzánk, hogy feltegyek néhány kérdést.

Lebiggyesztette az ajkát. Nem válaszolt.

A némaságtól ideges lettem.

– Olyan itt, mint egy könyvtárban. – A polcokra mutattam; rengeteg név, amiket nem ismertem, Madame de Staël, Bovaryné, Simone de Beauvoir.

Lehet, hogy ez rossz ötlet volt. Sarkon fordultam.

– Mikor? – kérdezte.

Ránéztem.

– Most esetleg?

– Most éppen el vagyok foglalva. – Élénken beszélt, mintha elnök lenne, és épp sietne vissza birodalmát kormányozni a hálószobában.

– Dolgozatot írok – emlékeztettem, hiszen az iskola mindjárt az isten, a haza és a futball után következett.

Mrs. Gustafson belelépett a tűsarkújába, és megragadta a kulcsát. Követtem őt a verandára, ő meg bezárta az ajtót. Az egyetlen volt Froidban, aki így tett.

– Ti mindig csak úgy besétáltok mások házába? – kérdezte, ahogy mentünk át a gyepen.

Vállat vontam.

– Rendszerint kinyitják az ajtót.

Az ebédlőnkben összecsapta a kezét, aztán leengedte. Alaposan szemügyre vette a szőnyeget, az ablakülést, a családi fotókat a falon. Ajka mintha beszédre nyílt volna, tán azt akarta mondani, amit a hölgyek általában – „Igazán bájos” –, de aztán becsukta a száját.

– Isten hozta – mondta anya, miközben az asztalra tett egy tál csokis kekszet.

Intettem, hogy foglaljon helyet. Anya bögrét hozott saját magának és nekem, Mrs. Gustafson elé pedig letette a teáscsészéjét. Kívülről tudtam a sztorit. Évekkel ezelőtt, amikor Mrs. Ivers „kastélytúrára” ment Angliába, apa pénzt adott neki, hogy vegyen egy szép teáskészletet anyának. De a porcelán drága, és Mrs. Ivers egyetlen csészével és csészealjjal tért vissza. Rettegett, hogy eltörik, ezért végig a repülőn az ölében tartotta. Az én fejemben az volt, hogy a kecses kék virágokkal díszített vékony csésze valami jobb helyről jöhetett. Finomabb volt. Mint Mrs. Gustafson.

Anya behozta a teát; megtörtem a hallgatást.

– Mi volt a legjobb Párizsban? Tényleg a világ legszebb városa? Milyen volt ott felnőni?

Mrs. Gustafson nem válaszolt azonnal.

– Remélem, ez nem kényelmetlen önnek – mondta anya.

– Utoljára Párizsban kérdezgettek így, egy állásinterjún.

– Ideges volt? – kérdeztem.

– Igen, de egész könyveket vágtam be, így készültem föl.

– És segített?

Bánatosan mosolygott.

– Mindig vannak olyan kérdések, amelyekre nem lehet felkészülni.

– Lily nem fog ilyeneket kérdezni – mondta anya Mrs. Gustafsonnak, de a figyelmeztetés nekem szólt.

– A legjobb dolog Párizsban? Az, hogy Párizs az olvasók városa – mondta a szomszédunk.

Elmesélte, hogy a barátai lakásában a könyvek legalább olyan fontosak voltak, mint a bútorok. Ő maga nyarakat töltött olvasással a parkokban, majd, mint a cserepes pálmák a Tuileriák kertjében, amelyeket az első fagy előtt bevittek a melegházba, a teleket ő is bent töltötte, a könyvtárakban, az ablak mellé kuporodva, könyvvel az ölében.

– Szeret olvasni? – Én az irodalomból feladott klasszikusokat idegtépőnek találtam.

– Az olvasásnak élek – felelte. – Főleg a történelmi és a kortárs könyveket szeretem.

Ez nagyjából olyan vonzó volt, mint a hópelyhek olvadását bámulni.

– És amikor annyi idős volt, mint én?

– Akkoriban olyan regényeket szerettem, mint A titkos kert. Az ikerbátyámat inkább a hírek érdekelték.

Ikerbátyja. Meg akartam kérdezni a nevét, de ő ment tovább. A franciák az ételért majdnem annyira odavannak, mint az irodalomért, mondta. És ugyan több mint negyven éve történt, de máig élénken emlékszik az édességre, amit az apja hozott neki az első, munkában töltött napja után, egy sütemény volt, a neve financier. Lehunyta a szemét, miközben arról mesélt, hogy a mandulás vajas tészta a szájában, akár a mennyország… Az anyja imádta az Opera szeletet; sötét csokoládérétegek váltakoznak benne kávéban áztatott piskótatésztával… Ízlelgettem a szavakat, és jólesett a nyelvemnek.

– Párizs olyan hely, ami beszél hozzád – folytatta. – Egy város, amely a saját dalára zümmög. Nyáron a párizsiak kinyitják az ablakokat, az ember hallja a szomszéd zongoráját, a kártyalapok csapódását, vagy a recsegést, ahogy valaki a rádió keresőgombját tekergeti. És mindig nevet valahol egy gyerek, valaki más vitatkozik, egy klarinétos játszik a téren.

– Csodálatosan hangzik – mondta anya elábrándozva.

Vasárnaponként a mise után Mrs. Gustafson válla beesett, szeme akár az Oasis bár neonfelirata hétfőnként – leoltva. De most fénylett a tekintete. Ahogy Párizsról mesélt, szögletes vonásai ellágyultak, akárcsak a hangja. Azon tűnődtem, vajon miért jött el onnan?

Anya igencsak meglepett, amikor kérdezett valamit.

– Milyen volt az élet a háború alatt?

– Kemény. – Mrs. Gustafson ujjai ráfeszültek a csészére. Amikor felbőgtek a szirénák, a család lement a pincébe. A jegyrendszer idején mindenkinek egy tojás járt havonta. Mindenki egyre fogyott, már azt hitte, el fognak tűnni. Az utcán a nácik rengeteg ellenőrző pontot állítottak fel, ahová beterelték az embereket. Akár a farkasok, hordákban járták a várost. Az embereket minden ok nélkül letartóztatták. Vagy semmiségekért, mint a kijárási tilalom megszegése, a „záróra” elmulasztása.

Voltak vajon „zárórák” a tinédzsereknek? Mary Louise testvérének, Angelnek volt.

– Mi hiányzik legjobban Párizsból? – kérdeztem.

– A család és a barátok. – Barna szeméből sóvárgás sütött. – Az emberek, akik megértenek. És hiányzik, hogy franciául beszéljek. Az otthon érzése.

Nem tudtam, mit mondjak. Csönd ülte meg a szobát. Ez anyát és engem nyugtalanított, de a szomszédunkat nem zavarta, nyugodtan szürcsölgette a teáját.

Amikor észrevette, hogy Mrs. Gustafson csészéje üres, anya felugrott.

– Odateszem a kannát.

A konyha felé egyszer csak megtorpant. Megingott, egyik karját kinyújtva a szekrény után nyúlt. Mielőtt megmozdulhattam volna, Mrs. Gustafson felpattant, karjával átölelte anya derekát, és visszakísérte a székéhez. Odakuporodtam mellé. Arca kipirult, lassan, felületesen lélegzett, mintha a levegő nem akarna eljutni a tüdejéig.

– Mindjárt jól leszek – mondta. – Túl gyorsan álltam föl. Tudhattam volna.

– Volt már ilyen máskor is? – kérdezte Mrs. Gustafson.

Anya rám nézett, visszamentem a székemhez, és úgy tettem, mintha a morzsákat söprögetném az abroszon.

– Párszor, igen – ismerte be.

Mrs. Gustafson felhívta dr. Stanchfieldet. Froidban minden felnőtt ugyanazt mondta: „A városban, ha hívod az orvost, nem jön, akármilyen rosszul vagy. Itt a második csöngetésre fölveszi a titkárnő, és Stanch tíz percen belül megérkezik.” Három megyében is ő segítette világra a gyerekeket; sokunkat tartott elsőként meleg, foltos kezében.

Kopogott és bejött, hozta a fekete bőrtáskáját.

– Nem kellett volna idejönnie – mondta anya zavartan. Engem persze elvitt Stanch-hez, ha csak egyet tüsszentettem, de az asztmájával soha nem kereste föl.

– Ezt hadd döntsem el én. – Gyengéden félresimította anya haját, és a hátára tette a sztetoszkópját. – Sóhajtson mélyet.

Sóhajtott.

– Ez a mély sóhajtás… – Stanch megmérte a vérnyomását, és megdermedt. Azt mondta, nagyon magas, és felírt valami tablettát.

Lehet, hogy anya tévedett, amikor azt hitte, asztmája van.

Vacsora után Mary Louise-zal lehasaltunk a szőnyegre, hogy megírjuk a dolgozatot.

– Mit mondott Mrs. Gustafson? – kérdezte.

– Hogy a háború veszélyes volt.

– Veszélyes? Mennyire?

– Hát hogy mindenütt ellenség volt. – Elképzeltem, amint Mrs. Gustafson munkába megy, és az utcákon mindenfelé koszos farkasok járnak. Némelyik megmorogja, a másik belekap a magas sarkújába, De ő csak megy. Lehet, hogy soha nem ment ugyanazon az útvonalon kétszer.

– Bujkálnia kellett?

– Gondolom, igen.

– Nem lenne izgalmas, ha kiderülne, hogy titkos ügynök volt?

– De, nagyon. – Elképzeltem, amint penészes könyvekbe rejtett üzeneteket továbbít.

– Ha már a titkokról beszélünk – tette le a ceruzáját –, elszívtam egyet Angel cigijéből.

– Egyedül cigiztél? Nem hiszem el.

Nem szólt semmit.

– Nem hiszem el – ismételtem.

– Tiffanyval.

Ez nagyot ütött.

– Ha cigizel, többet nem beszélek veled – mondtam. És visszafojtottam a lélegzetem.

Mindketten tizenkét évesek voltunk, de Mary Louise mindent előbb tudott. A nővére, Angel miatt tudta, mi az a koton. A szüleim nem engedték, hogy sminkeljem magam, hát ő adott kölcsön szemfestéket. Erősebb volt és gyorsabb, mint én, és úgy éreztem, távolodik tőlem.

– Hát egyébként nem is ízlett igazán – mondta.

A következő hetekben anya elveszítette az étvágyát, a ruhái lógtak rajta. A gyógyszer nem segített. Apa elvitte egy specialistához, aki azt mondta, túl sok stressz éri. Túl fáradt volt a főzéshez, ezért apa készített szendvicseket. Hálaadáskor kettesben ettük a konyhapultnál ülve a sajtos melegszendvicset. Az ajtó felé pislogtunk, remélve, hogy anya jobban érzi magát, és csatlakozik hozzánk.

Apa megköszörülte a torkát.

– Hogy megy az iskola?

Csupa jelesem volt, fiúm viszont nem, és Tiffany Ivers épp megpróbálta ellopni tőlem Mary Louise-t.

– Jól.

– Jól?

– Az összes lány sminkelheti magát. Én miért nem?

– Egy ilyen csinos lánynak, mint te, erre semmi szüksége.

Amit apa mondott, többnyire nem jutott el a tudatomig. Nem hallottam az aggódását, nem hallottam, hogy azt mondja, csinos vagyok. Csak az egyértelmű nemet hallottam.

– De apa…

– Remélem, anyádat nem nyaggatod ilyesmivel.

És immár ezredszer, mindketten a hálószoba ajtajára néztünk.

A hátizsák a vállunkra vetve, baktattunk hazafelé Mary Louise-zal az iskolából. Megálltunk a First Streeten, megsimogattuk Smokey-t, a németjuhászt, aztán mentünk tovább, el Fleschék előtt, akiknél negyvenhét kerámiatörpe állt a kertben; amióta összeházasodtak, minden évben vettek egy újabbat. A sarkon az öreg Mrs. Murdoch húzta be épp a csipkefüggönyét. Ha netán átvágtunk a füvön ahelyett, hogy a járdán mentünk volna, máris hívta a szüleinket.

Froidban mind ugyanabban a boltban vásároltunk, ugyanabból a kútból ittunk. Ugyanaz volt a múltunk, ugyanazokat a történeteket ismételgettük. Mrs. Murdoch nem volt ilyen undok, mielőtt a férje összeesett hólapátolás közben. Buck Gustafson nem volt ugyanolyan a háború után, mint előtte. Ugyanazt az újságot olvastuk, ugyanahhoz az orvoshoz jártunk. Ha mentünk valahová, földutakon vezetett az út, és néztük a kombájnokat körös-körül a földeken, ahogy a kalászvágó nyírja a gabonát. A levegőnek tiszta illata volt. Szánk és orrlyukaink megteltek friss szalmaillattal.

– Költözzünk egy nagyvárosba – nézett mogorván Mary Louise Mrs. Murdochra. – Ahol senki nem szól bele a dolgunkba.

– Ahol azt csinálunk, amit akarunk – tettem hozzá. – Például üvöltünk a templomban.

– Vagy nem is megyünk templomba.

Itt elhallgattunk, mert ez olyan súlyos ötlet volt, hogy időbe telt, míg átgondoltuk, és némán sétáltunk egészen hazáig. Az utcáról láttam anyát az ablakban. Az üvegen át úgy tűnt, sápadt, akár egy kísértet.

Mary Louise ment tovább hazafelé, én a postaládához léptem, kivettem a csapzott leveleket, és egyáltalán nem volt kedvem bemenni. Anya azelőtt sütit készített és a barátnőivel csevegett a konyhapultnál. Néha értem jött az iskolába, és elmentünk a Medicine tóhoz, az ő kedvenc helye volt ez, ahol madarakat lestünk. A furgonban ülve mindketten előrenézünk; az út előttünk kanyarog, a lehetőség tengernyi. Ilyenkor könnyű bizalmasan elmesélni egy összecsapást Tiffany Iversszel, vagy beszámolni egy rossz jegyről. És elmondhattam a jó dolgokat is, például azt, amikor tornaórán Robby volt a csapatkapitány, és először engem választott ki, még a fiúk előtt. Valahányszor rosszul ütöttem, a többiek panaszkodtak neki, de ő kiállt mellettem, és azt mondta, „legközelebb sikerülni fog”.

Anya mindent tudott rólam.

A Medicine tónál 270 fajta madár élt. Térdig gázoltunk az árvalányhajban. Anya nyakában látcső lógott.

– Talán a sólyom a legfenségesebb – mondta. – És a rövidcsőrű lilének van a legjobb neve. De én mégis a vörösbegyet kedvelem a legjobban.

Cukkoltam, hogy ennyit vezetünk azért, hogy megfigyeljük azokat a madarakat, amelyek a kertünkben is láthatók.

– A vörösbegy elegáns – mondta. – És jó előjel, arra emlékeztet, hogy a különleges dolgok az orrunk előtt vannak. – Szorosan magához ölelt.

De most egyedül volt otthon, és még a beszédhez sem nagyon volt ereje, még hozzám sem.

Éppen akkor Mrs. Gustafson is a postaládájához ment, én meg átléptem a kertjeinket elválasztó barna sávon. Egy levelet szorított magához.

– Kitől jött?

– Lucienne barátnőmtől Chicagóból. Évtizedek óta írunk egymásnak. Együtt jöttünk át a hajóval; három felejthetetlen hét volt Normandiától New Yorkig. – Rám nézett. – Minden rendben?

– Én jól vagyok. – Mindenki tudja a szabályt: ne hívd föl magadra a figyelmet, senki nem szereti a felhajtást. Ne fordulj meg a templomban még akkor sem, ha mögötted bomba robban. Ha valaki megkérdezi, hogy vagy, mondd, hogy jól, akkor is, ha szomorú vagy és félsz.

– Szeretnél átjönni hozzám? – kérdezte.

A könyvespolca elé dobtam a hátizsákom. Mindenfelé könyvek, csak három fotó, kis méretű polaroidok. Nálunk több fotó volt, mint könyv (a Biblia, anya sorvezetője, valamint egy enciklopédia, amit egy garázsvásáron találtunk).

Az első fotón egy fiatal tengerész volt. A szeme akár Mrs. Gustafsoné.

Mellém lépett.

– A fiam, Marc. Megölték Vietnámban.

Egyszer, amikor épp valami tájékoztató lapot osztogattam a templomban, egy csapat nő gyűlt össze a szenteltvíztartó körül. És amikor Mrs. Gustafson belépett, Mrs. Ivers azt suttogta.

– Holnap lesz Marc halálának az évfordulója.

Mrs. Murdoch a fejét ingatva válaszolt.

– Egy gyereket elveszíteni, nincs annál rosszabb. Virágot kéne küldenünk, vagy…

– Abbahagyhatnák a pletykálkodást – szólt közbe Mrs. Gustafson. – Legalább a mise idejére.

A hölgyek belemártották remegő ujjukat a szenteltvízbe, és mentek a helyükre.

Végigsimítottam a kép keretét.

– Sajnálom.

– Ahogy én is.

Zavarba jöttem a mély szomorúságtól, ami a hangjából áradt. Soha senki nem jött hozzá látogatóba. Sem a férje családja, sem az ő francia famíliája. Mi van, ha mindenki, akit valaha szeretett, már meghalt? Valószínűleg nemigen akarja, hogy itt legyek, és felidézzem a veszteségeit. A hátizsákom után nyúltam.

– Kérsz sütit? – kérdezte.

A konyhában lekaptam a két legnagyobb darabot a tálról, és befaltam, mielőtt ő még egyet is vett volna. Vékony volt és ropogós, és olyan alakja volt, mint egy távcsőnek.

Épp befejezte az első adag kinyújtását, a következő föltekerésében már segítettem neki. Örültem, hogy nem mondott semmit anyáról. Nem mondta, hogy „hiányoljuk őt az egyletben, mondd meg neki, hogy mindenkinek ki kell vennie a részét a munkából”. Azt sem mondta, hogy „egy jó meleg leves majd helyrehozza”. Sosem esett még ilyen jól a csönd.

– Hogy hívják ezt a sütit? – kérdeztem, miközben még egyet elvettem.

– Cigarettes russes. Orosz cigaretta.

Kommunista édesség? Visszatettem a tányérra.

– Kitől tanulta?

– Egy barátomtól kaptam a receptet, aki ezzel kínált, amikor könyveket szállítottam neki a könyvtárból.

– Miért nem ment el ő maga a könyvtárba?

– Mert a háború alatt nem mehetett.

Mielőtt megkérdezhettem volna, miért nem, kopogtak az ajtón.

– Mrs. Gustafson?

Apa volt, ami azt jelentette, hogy hat óra van – vacsoraidő, én meg bajban vagyok. Gyorsan letöröltem a morzsát a szám széléről, és készültem a mondandómra. Elszaladt az idő, és muszáj volt maradnom, hogy segítsek befejezni a…

Mrs. Gustafson kinyitotta az ajtót, és arra számítottam, hogy apa hurrikán módjára lecsap.

Szeme tágra nyílt, nyakkendője ferdén állt.

– Beviszem Brendát a kórházba – mondta Mrs. Gustafsonnak. – Tudna vigyázni Lilyre?

Akartam mondani, hogy sajnálom, de már fordult is, nem várt választ.

III. fejezet

Odile

Párizs, 1939. február

A Saint-Augustin templom árnyéka borult ránk, mamanra, Rémyre és rám, amikor hazaindultunk egy újabb unalmas miséről. Kiszabadulván a tömjén fojtó szagából, mélyen beszívtam a jeges levegőt, megkönnyebbülve, hogy távolodom a paptól és az ő borús szentbeszédétől. Maman siettetett bennünket a járdán, el Rémy második számú kedvenc könyvesboltja előtt, aztán el a boulangerie előtt, ahol a szomorú szívű pék elégette a kenyeret, egészen a házunk küszöbéig.

– Melyik jön ma, Pierre vagy Paul? – töprengett izgatottan. – Mindegy, melyik, bármelyik percben itt lehet. Odile, ne merészelj morcos lenni. Természetes, hogy papa meg akarja ismerni ezeket a férfiakat… Nem mind az ő körzetében dolgozik. És hátha valamelyik tökéletes udvarlód lesz.

Újabb ebéd egy gyanútlan rendőrrel. Kínos volt, ha valamelyik érdeklődést mutatott irántam, megalázó, ha nem.

– És vedd föl a blúzod! Nem hiszem el, hogy ebben a kifakult holmiban jöttél a templomba. Mit fognak gondolni az emberek? – mondta, mielőtt besietett a konyhába, hogy megnézze a sültet.

Az előszobában az aranyozott keretű tükör előtt újra befontam gesztenyebarna hajam, Rémy pedig bekrémezte rakoncátlan fürtjeit. A francia családokban a vasárnapi ebéd ugyanolyan szent rituálé volt, mint a mise, és maman ragaszkodott hozzá, hogy a legjobb formánkat mutassuk.

– Dewey hogyan osztályozná ezt az ebédet? – kérdezte Rémy.

– Ez könnyű: 841. Egy évad a pokolban.3

Nevetett.

– Hány beosztottját hívta meg már papa?

– Tizennégyet – mondta. – Lefogadom, hogy nem mernek neki nemet mondani.

– Neked vajon miért nem kell átmenni ezen a tortúrán?

– Mert az senkit nem érdekel, mikor nősülnek a férfiak. – Huncut vigyorral elkapta a sálamat, áthúzta a nyúlós gyapjút a fején, és megkötötte az álla alatt, ahogy anyánk tette régen. – Ma fille, a nőknek nincs sok idejük, nem sokáig maradhatnak a polcon.

Én is nevettem. Rémy mindig tudta, hogy vidítson föl.

– És amilyen te vagy – folytatta maman rideg stílusában –, te aztán vénlány is maradsz, ott csücsülsz majd a polcon.

– Egy könyvtári polcon, ha megkapom az állást.

– Amikor megkapod az állást.

– Nem vagyok biztos benne…

Rémy kicsusszant a sálból.

– Könyvtár szakos diplomád van, folyékonyan beszélsz angolul, és jó jegyeket kaptál a gyakorlaton. Én bízom benned, bízz te is magadban.

Kopogtak az ajtón. Kinyitottuk – egy szőke rendőr állt ott nagykabátban. Megerősítettem magam, a múlt heti jelölt ugyanis úgy üdvözölt, hogy izzadt arcát az enyémhez dörzsölte.

– Paul vagyok – Alig ért az arcomhoz az arca. – Örülök, hogy találkozunk – mondta, miközben kezet rázott Rémyvel. – Csupa jót hallottam magukról.

Őszintének tűnt, pedig nehezemre esett elhinni, hogy papa akár a leghaloványabban hízelgő dolgot mondott volna bármelyikünkről. Mindig csak Rémy rémes jegyeiről hallottunk (miközben ő vitázott legjobban a jogon!), és az én lanyha háztartási ambícióimról („Hogy tudsz olyan ágyban aludni, ami teli van könyvekkel?”).

– Egész héten a mai napot vártam – mondta a férfi maman-nak.

– Egy kis házi koszt jót fog tenni magának – felelte ő. – Örülünk, hogy eljött.

Papa a kandalló melletti fotelbe ültette a vendégét, aztán felszolgálta az aperitifet (vermut a férfiaknak, sherry a nőknek). Amikor maman felpattant a kedvenc páfránya melletti székről, hogy a cseléd körmére nézzen a konyhában, papa leült az asztalfőre, a XV. Lajos korabeli karosszékbe, és mormogott a kefebajsza alatt.

– Kinek kellenek ezek a chômeurs intellectuels? Ezek a léhűtő értelmiségiek? Én azt mondom, írják csak nyugodtan a verseket, miközben a bányában dolgoznak. Vajon melyik más ország tesz különbséget az okos dologtalanok és a buta lusták közt? Az én adómat ne kótyavetyéljék el! – A célszemély minden vasárnap más volt; papa kanyargós expozéja azonban nem változott.

Én meg ismét elmagyaráztam.

– Senki nem kényszerít arra, hogy támogasd a művészeket és az írókat. Vehetsz normális postai bélyegeket, és olyanokat, amelyeknél némi pluszt is fizetsz.

Mellettem a díványon Rémy összefonta a karját. Tudtam, mit gondol: Mit törődsz vele?

– Sosem hallottam erről a programról – mondta papa pártfogoltja. – Ha legközelebb levelet küldök haza, ilyen bélyegeket fogok kérni.

Lehet, hogy ő nem volt olyan rossz, mint a többi.

Papa Paulhoz fordult.

– A kollégáinknak pokoli nehéz dolga van ezekkel a határ menti internálótáborokkal. Ömlenek befelé a menekültek; hamarosan több spanyol lesz Franciaországban, mint Spanyolországban.

– Polgárháború van – mondta Rémy. – Segítségre van szükségük.

– Besegítik magukat a mi országunkba!

– Mit csináljanak az ártatlan civilek? – kérdezte Paul papát. – Maradjanak otthon, és várják meg, míg lemészárolják őket?

Ezúttal papa nem tudott mit válaszolni. Szemügyre vettem a vendégünket. Nem az égnek álló szöghaját, nem is a kék szemét, amely illett az egyenruhájához, hanem a karakter határozottságát, a higgadt kiállást a véleménye mellett.

– Tekintve ezt a politikai kavarodást, egy dolog biztos – mondta Rémy. – Háború jön.

– Nonszensz! – vágta rá papa. – Milliókat invesztáltak a biztonságunkba. A Maginot-vonal révén Franciaország teljes biztonságban van.

Úgy képzeltem ezt a vonalat mint valami hatalmas szakadékot Franciaország határainál Olaszország, Svájc és Németország felé, amely elnyeli az esetlegesen támadó hadseregeket.

– Muszáj a háborúról beszélgetnünk? – kérdezte maman. – Micsoda lehangoló téma egy vasárnapon! Rémy, miért nem mesélsz inkább az óráidról?

– A fiam ott akarja hagyni a jogi egyetemet – mondta papa Paulnak. – Biztos forrásból tudom, hogy nem jár órákra.

Törtem a fejem, mit is mondhatnék. Paul szólalt meg előbb.

– És mit akarsz csinálni helyette?

Szerettem volna, ha ezt a kérdést papa teszi föl.

– Állást vállalnék valamelyik közhivatalban – felelte Rémy. – Próbálnék változtatni a dolgokon.

Papa a szemét forgatta.

– Vagy parkőr leszek, és kimenekülök ebből a korrupt világból – tette hozzá Rémy.

– Te és én védjük az emberek és a cégek biztonságát – mondta papa Paulnak. – Ő meg a fenyőtobozokra és a medvék lábnyomára vigyáz.

– Az erdők épp olyan fontosak, mint a Louvre – mondta Paul.

Ez a válasz sem provokált kommentárt papától. Rémyre néztem, hogy milyen hatást tett rá Paul, de ő az ablak felé fordult, messze járt, gyakran szoktunk így tenni a végeérhetetlen vasárnapi ebédek alkalmával. Ezúttal én úgy döntöttem, itt maradok. Hallani akartam, mit mond Paul.

– Micsoda pompás illat! – Reméltem, hogy elterelem papa figyelmét Rémyről.

– Igen – mondta vidáman Paul is. – Hónapok óta nem ettem házi kosztot.

– És hogy fogsz segíteni a menekültjeidnek, ha otthagyod a jogot? – folytatta papa. – Valami mellett már ki kéne tartanod.

– A leves biztos készen van… – Mama idegesen csipkedte a páfránya száraz leveleit.

Rémy szótlanul elment mellette, át az ebédlőbe.

– Dolgozni nem akarsz – kiáltott utána papa –, de az evésnél mindig te vagy az első!

Képtelen volt abbahagyni, még a vendég előtt is.

Mint mindig, most is póréhagymás krumplileves volt.

Paul megdicsérte a levest, maman pedig motyogott valamit arról, hogy jó a recept. Papa kanalának zörgése – ahogy a tányér alját kaparta – jelezte az első fogás végét. Maman mintha kinyitotta volna a száját, mintha rá akart volna szólni. De hát soha nem tenne szemrehányást papának.

A cseléd behozta a rozmaringos krumplipürét és a sültet. A kandallón álló órára pislogtam. Rendszerint ólomlábakon járt az idő, de most meglepetten láttam, hogy már két óra van.

– Maga is diák? – kérdezte tőlem Paul.

– Nem, én már befejeztem. Most jelentkeztem egy állásra az Amerikai Könyvtárban.

Elmosolyodott.

– Szívesen dolgoznék egy olyan szép, nyugalmas helyen.

Papa fekete szemében érdeklődés csillant.

– Paul, ha nem vagy elégedett a nyolcadik kerületben, miért nem helyezteted át magad hozzám? Van egy üres őrmesteri hely a megfelelő embernek.

– Köszönöm, uram, de boldog vagyok ott, ahol vagyok. – Paul nem vette le rólam a szemét. – Nagyon boldog.

Hirtelen olyan volt, mintha csak ketten lennénk.

„Amint Gradgrind úr most hátradőlt a székében s mélyen fekvő szemét Lujzára szegezte, talán észrevehette volna, hogy’ ingadozott Lujza egy pillanatig, vajjon ne vesse-e magát atyja keblére s ne tárja-e föl előtte őszintén zárkózott szíve rejtelmeit?”4

– A lányok dolgoznak – horkant föl papa. – Nem jelentkezhettél volna legalább egy francia könyvtárba?

Sajnálkozva bár, de elhagytam a kellemes témát Paullal és Dickensszel.

– Papa, az amerikaiak nemcsak az ábécét használják a rendszerezésre, hanem a számokat is, az úgynevezett Dewey-féle decimális rendszert…

– Számokat arra, hogy osztályozzák a betűket? Lefogadom, hogy valami kapitalista állt elő ezzel az ötlettel. Nekik fontosabbak a számok, mint a betűk! Mi a baj azzal, ahogy mi csináljuk a dolgokat?

– Miss Reeder szerint nem baj, ha különbözünk.

– Külföldiek! Isten tudja, kivel kell ott még találkoznod!

– Adj esélyt az embereknek, meg fogsz lepődni…

– Te szereted a meglepetéseket. – A villájával felém bökött. – Az emberekkel foglalkozni pokoli nehéz. Tegnap behívtak, mert egy szenátort letartóztattak betörésért. Egy kis öregasszony a padlón találta meg ájultan. Aztán meg mindenféle disznóságokat üvöltözött, míg hányni nem kezdett. Le kellett locsolnunk, hogy végre kiszedjük belőle a történetet. Azt hitte, a barátnője házában van, de mivel a kulcsa nem nyitotta az ajtót, a lugason felkapaszkodva bemászott az ablakon. Hidd el, nem akarsz te az emberekkel foglalkozni, hadd ne meséljek arról a söpredékről, amelyik most az országot vezeti, bele a földbe.

Itt tartott hát megint, szidta a külföldieket, a politikusokat, a beképzelt nőket. Én felnyögtem, Rémy pedig a zoknis lábát az enyémre tette. Vigasztaló érintés volt, lazult a feszültség a vállamban. Ezt a titkos kis vigasztalást még kis korunkban találtuk ki apám dührohamával szemben. „Ezen a héten kétszer is a szamárpadba ültettek az iskolában, Rémy! Oda kéne szögelnem a hátsódat!” Tudtam, hogy nem kéne szóval vigasztalnom. Amikor legutoljára ezt tettem, papa rám szólt. „Az ő pártját fogod? Mindkettőtöket ki kéne vágnom!”

– Úgyis egy amerikait fognak fölvenni, nem téged – szögezte le papa.

Szerettem volna bebizonyítani ennek a mindentudó commissaire-nek, hogy nincs igaza. Szerettem volna, ha elfogadja a döntéseimet ahelyett, hogy megmondja, mit kellene akarnom.

– A könyvtári tagok negyede párizsi – vetettem ellen. – Szükségük van franciául beszélő személyzetre is.

– Mit fognak gondolni az emberek? – zsémbelt maman is. – Azt fogják mondani, hogy a papa nem gondoskodik rólad.

– Manapság sok lány vállal állást – mondta Rémy.

– De Odile-nak erre nincsen szüksége – felelte papa.

– De akarja – mondtam halkan.

– Ne vitatkozzunk. – Maman kis kristálytálkákba kanalazta a mousse au chocolat-t. Ez a sűrű, álomszerű desszert kikövetelte a figyelmet, és elérte, hogy végre egyetértsünk valamiben: maman készítette a legjobb mousse-t.

Délután háromkor Paul felállt.

– Köszönöm az ebédet. Elnézést, hogy távoznom kell, de hamarosan kezdődik a műszakom.

Kikísértük. Papa kezet rázott vele, és azt mondta:

– Gondolkozz el az ajánlatomon.

Szerettem volna megköszönni Paulnak, hogy kiállt Rémyért és értem, de mivel ott volt papa, inkább hallgattam. Paul közelebb lépett, egészen oda hozzám. Visszafojtottam a lélegzetem.

– Remélem, megkapja az állást – súgta.

Amikor arcon csókolt, az ajka hűvös volt az arcomon, és ettől kíváncsi lettem, milyennek érezném vajon a számon. Amikor elképzeltem a csókot, a szívem hevesebben vert, mint amikor először olvastam a Szoba kilátással című regényt. Végigszáguldottam a lapokon, vártam, hogy George és Lucy, akik annyira illettek egymáshoz, megvallják végre szenvedélyes szerelmüket, és megöleljék egymást egy elhagyatott piazzán. Azt kívántam, bárcsak gyorsabban lapozhatnám az életemet is, hogy tudjam, látom-e még Pault valaha.

Az ablakhoz mentem, és néztem, ahogy siet végig az utcán.

Hallottam, ahogy mögöttem papa italt tölt. A vasárnapi ebéd volt az a bizonyos heti alkalom, amikor ő és maman belemerültek a nagy háború sötét emlékeibe. Néhány korty után anyám sorolni kezdte a megölt szomszédok nevét, mintha mindegyik egy-egy szem lenne a rózsafüzérén. Papának pedig az ezrede csatái valóságos vereségnek tűntek, olyan sok bajtársa halt meg.

Rémy odalépett hozzám az ablakhoz, maman páfrányát piszkálgatta.

– Megint elijesztettünk egy udvarlót – mondta.

– Mármint úgy érted, a papa.

– Megőrjít. Olyan korlátolt. Fogalma sincs, mi történik.

Én mindig Rémy pártját fogtam, de most kivételesen azt reméltem, hogy papának van igaza.

– Komolyan gondoltad, amit mondtál… a háborúról?

– Attól tartok, igen – felelte. – Nehéz idők jönnek.

Nehéz idők. 823. Angol irodalom.

– Civilek halnak meg Spanyolországban. A zsidókat üldözik Németországban – folytatta, komoran szorítva a páfrány levelét –, én meg ott ülök az iskolában.

– Cikkeket írsz a menekülthelyzetről. Ruhagyűjtést szerveztél nekik, és ebben részt vett az egész család. Büszke vagyok rád.

– Ez nem elég.

– E pillanatban a tanulmányaidra kell koncentrálnod. Te voltál a legjobb a csoportban, most meg jó, ha sikerül letenned a vizsgát.

– Belebetegszem abba, hogy fiktív bírósági ügyeket tanulmányozok. Az embereknek segítségre van szükségük, mégpedig most. A politikusok nem csinálnak semmit. Nem ülhetek a fenekemen. Valakinek cselekednie is kell.

– Le kell vizsgáznod.

– Egy diploma semmit sem számít.

– A papának van némi igaza – mondtam óvatosan. – Be kell fejezned, amit elkezdtél.

– Azt próbálom magyarázni neked, hogy…

– Kérlek, ugye nem követtél el semmi meggondolatlanságot? – Már korábban betette egy menekülteket segítő alapítványba a megtakarított pénzét. Anélkül, hogy szólt volna maman-nak, a kamránkból elvitte az ételt a szegényeknek, az utolsó kanál lisztig mindent. Maman és én rohantunk a piacra, hogy mire papa hazaér, legyen valami vacsora az asztalon, nehogy rájöjjön, mi történt, és megszidja Rémyt.

– Te meg szoktál érteni. – Ezzel bement a szobájába, és becsapta az ajtót.

Összerándultam a szemrehányásra. Rá akartam kiáltani, hogy sosem szokott ilyen lobbanékony lenni, de tudtam, hogy a veszekedés nem vezet sehová. Majd ha megnyugszik, megint megpróbálok beszélni vele. Most pedig el akartam felejteni papát, Pault és még Rémyt is. Nehéz idők. Levettem a könyvet a polcról.

Jegyzetek

1 Bram Stoker: Drakula. Sóvágó Katalin fordítása.

2 Fjodor Mihajlovics Dosztojevszkij: Bűn és bűnhődés. Görög Imre és G. Beke Margit fordítása.

3 Arthur Rimbaud kötetének címe.

4 Charles Dickens: Nehéz idők. Mikes Lajos fordítása.

Tartalom

I. fejezet

II. fejezet

III. fejezet

IV. fejezet

V. fejezet

VI. fejezet

VII. fejezet

VIII. fejezet

IX. fejezet

X. fejezet

XI. fejezet

XII. fejezet

XIII. fejezet

XIV. fejezet

XV. fejezet

XVI. fejezet

XVII. fejezet

XVIII. fejezet

XIX. fejezet

XX. fejezet

XXI. fejezet

XXII. fejezet

XXIII. fejezet

XXIV. fejezet

XXV. fejezet

XXVI. fejezet

XXVII. fejezet

XXVIII. fejezet

XXIX. fejezet

XXX. fejezet

XXXI. fejezet

XXXII. fejezet

XXXIII. fejezet

XXXIV. fejezet

XXXV. fejezet

XXXVI. fejezet

XXXVII. fejezet

XXXVIII. fejezet

XXXIX. fejezet

XL. fejezet

XLI. fejezet

XLII. fejezet

XLIII. fejezet

XLIV. fejezet

XLV. fejezet

XLVI. fejezet

XLVII. fejezet

XLVIII. fejezet

A szerző utószava

Köszönetnyilvánítás

Amerikai Könyvtár, Párizs

Jegyzetek

www.libri-kiado.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípusok
Cinzel Decorative – SIL Open Font License
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0