Budapest, 2026

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Lucy Foley: The Midnight Feast

Copyright © 2024 by Lost and Found Books Ltd

Hungarian translation © Gömöri Péter, 2024

© XXI. Század Kiadó, 2024

borítóterv © HarperCollins Publishers Ltd 2024

borítófotók © Shutterstock.com

ISBN 978 963 568 504 2

Kimnek, tíz csodás év közös munkájáért.
Köszönet mindenért!

AZ ERDŐ

Az éjszaka közepén az erdő szélén gazdátlan autó áll járó motorral.

Az egyik fa odvában üzenet lapul.

Az erdő szellemeit hívja gyülekezőre.

A földet borító száraz bükkfalevelek között róka keresi szimatolva egy nyúl még friss nyomát, de most hirtelen megtorpan. Felkapja a fejét, a fülét hegyezi, egyik mancsát félig megemeli, aztán sarkon fordul, és sietve eliszkol. Mintegy vezényszóra a baglyok is abbahagyják az éjféli kórust, és hangtalanul, mint megannyi szürke árny, fellibbennek az ágakról, hogy áttelepüljenek valahová jó messzire, az erdő mélyére. Őzek csapata spriccel szanaszét, hogy futásnak eredve a bozótosban keressen sietve új és biztos búvóhelyet.

Fura fuvallat hatol be a fák közé, hogy feldúlja az erdő éjszakai nyugalmát. Hirtelen árnyak körvonalazódnak a semmiből, amelyeknek nemcsak alakjuk van, hanem kézzelfogható szubsztanciájuk is. Hallatszik surranó léptük az avarban, néha egy-egy roppanás, amikor egy ágra vagy az útjukba kerülő páfrányra lépnek.

A sűrű erdő közepén aztán összegyűlnek. Mindig is ezt a tisztást használták, akár elődjeik az ősi legendák keletkezésének idején. Fura egy gyülekezet. A derekukon fekete öv, a fejük állaté, nem emberé. Az erdő legmélyéről jöttek: a látványuk középkori fametszetet idéz, vagy talán egy titokzatos népmesét, amivel a felnőttek a rosszalkodó kisgyerekeket ijesztgetik. Semmi keresnivalójuk ebben a modern világban, a gyorsaság, az állandó összekapcsoltság felvilágosult korában. És mégis: itt, az éjszakai erdő félhomályában, ahol nem vetül rájuk sem a hold, sem a csillagok fénye, mintha minden a feje tetejére állna – itt a modern külvilág a meseország, ami ettől különböző és furcsa.

Nem messze onnan az öregember most is az erdei dolgozószobájában ül, amit egy farönkökből tákolt kunyhóból alakítottak át egy hatalmas és ősöreg fáktól körülvett tisztáson.

Az ajtó tárva-nyitva, szabadon járhatnak rajta ki-be az elemek. Amióta sötétség ereszkedett az erdőre, a levegő is alaposan lehűlt. A hűvös szellő befúj a nyitott ajtón, és beletúr az asztalon fekvő iratokba.

Az öreg előtt egy magányos madártoll pihen az asztalon, a szellő meg-megborzolja rajta a pihéket.

De az öregember észre sem veszi.

Talán azért, mert halott.

2025. JÚNIUS, AZ ÉRKEZÉS NAPJA

BELLA

Ma van a nyitóest a Kastélyban, „a dorseti tengerpartnak ebben az új gyöngyszemében”. Már az épület elhelyezkedése is drámai látványt nyújt: a tengerre néző oldaláról szinte a végtelenbe látni, a bejárattól smaragdzöld pázsit nyúlik le egészen a parti sziklafal pereméig, benne az Owen Dacre által tervezett, feszített víztükrű úszómedencével. De itt, a szárazföld belsejére néző hátsó oldalon egy egészen más világ fogad. A főépülettől kavicsos ösvények vezetnek az alig pár száz méterre kezdődő érintetlen erdőbe, és itt helyezkednek el a reklámanyagban Erdei Kunyhónak titulált önálló apartmanok. Én is egy ilyet foglaltam.

Kilépek a kunyhóm ajtaján. Aztán a bíborszín alkonyatban követem az odaszűrődő zene és vidám nevetés hangjait, amíg közelebb nem érek az erdő szélén felépített, sikkes műbarlanghoz, a fogadás bejáratához. A fák ágait sok száz színes lampionnal díszítették fel. Egy hárfaművész pengeti finoman a hangszerét. Az erdőben bohém összevisszaságban antik szőnyegeket terítettek le, s rajtuk színes, hívogató ülőpárnák várják a vendégeket. Lehuppanok az egyikre, és belekortyolok az Erdő Szelleme fantázianevű koktélomba, amit a leírása szerint „a helyi nyírfák őrölt kérgéből és rozmaringgal ízesített ginből” kevertek.

Mellettem a többi vendég sétálgat vidáman fel-alá, máris megeredt a nyelvük, jótékonyan megszédíti őket az előttük álló csodálatos víkendre való, izgalommal teli várakozás ezen a gyönyörű helyen, ahol más dolguk sem lesz, mint enni, inni, úszni és lazítani. Sokan közülük mintha régi ismerősök lennének: jártukban-keltükben fel-felsikítanak, amikor ismerős arcot fedeznek fel, de a szőnyegeken heverők közül is többen odakiáltanak az arra elhaladóknak, hogy nincs-e kedvük csatlakozni hozzájuk. A hangulat alapvetően könnyed és laza, bár itt-ott kihallatszanak belőle a társadalmi versengés árulkodóan disszonáns felhangjai.

Senki sem használja az odakészített pihe-puha gyapjútakarókat, mert – noha a nap már épp lemenőben – a levegő még mindig kellemesen langyos ahhoz, hogy elég legyen egy könnyű vászonruha (a többség ilyet visel). Valószínűleg már az előre megjósolt hőhullám előszelét érezzük.

A festői jelenet kellős közepén mint valami tündérkirálynő – Titánia az erdei trónján – maga a Kastély tulajdonosnője ül, Francesca Meadows. Sugárzó jelenség a halvány rózsaszín, vállról lebukó, előmosott-fakított pillekönnyű selyemruhájában, a hátán végigomló hosszú hajával és a sejtelmes gyertyafényben fürdő arcával.

„Ez a szálloda egy régi álmom beteljesülése – nyilatkozta abban az újságcikkben. – Izgatottan várom, hogy végre mindenkivel megoszthassam ezt a csodálatos helyet.” Na persze, azokkal, akik megengedhetik maguknak. De miért is köntörfalazna?

Körbepillantok. Hát… kétségkívül idilli környezet, ha az ember a társával vagy egy nagyobb társasággal érkezik ide, hogy a nagyváros zajától távol töltsön el egy kellemes hétvégét. Lehet, hogy csak nekem nem tűnik annyira barátian befogadónak ez a közeg.

Miközben várom, hogy az alkohol végre engem is ellazítson, a pillantásom ide-oda cikázik, a fák között egyre sűrűsödő félhomályról a lampionok halvány fényében fel-felsejlő lombkoronákra, majd a saját öltözetemre: vászonnak vászon, de a gyűrődések elárulják, hogy nemrég rángattam ki a bőröndömből. De akár akarom, akár nem, a pillantásom újra meg újra Francesca Meadowsra téved. Süt róla a zen. És valami kicseszett önelégültség.

Váratlan felbolydulás hangjait hallom valahonnan az erdő mélyéről. Francesca is felkapja a fejét. Mintegy varázsütésre a vendégek is elcsöndesednek és az erdő sötétjét kémlelik. A hárfás nő is abbahagyja a játékot.

A semmiből hirtelen új jövevények árasztják el a barlangot. Rajtuk nyoma sincs az egyenvászon ruhának. Szedett-vedett, túrabakancsos társaság. Főként nők, némelyikük testékszert visel vagy tetovált a bőre, őszülő hajuk festetlen. Francesca Meadows tapodtat sem mozdul, és arcáról sem olvad le a negédes mosoly. De feltűnik a színen egy fehér blúzos, tűsarkú cipőt viselő, alacsony szőke nő, valami menedzserféle, aki határozott léptekkel elindul a csoport felé, mintha a kötelességtudat szólította volna oda. Halkan odaszól nekik valamit. De a toprongyos sereg vezetője nem ijed meg tőle.

– Szarok rá – válaszolja jó hangosan. – Évszázadok óta erre járnak le a tengerre a helyiek… már akkor is ez volt a szokás, amikor ennek a háznak még híre-hamva sem volt. Ha itt bárki birtokháborító, akkor maguk azok. Mindig is a miénk volt ez az erdő minden egyes fájával és fűszálával. Ez a terület középkori határmezsgyék találkozópontjánál fekszik. Aki elzárja a közösség elől ezt a földet – az ő földjüket –, az gonosz. Semmivel sem különb egy alávaló gyilkosnál.

Aztán a fehér blúzos nő feje fölött átnézve már egyenesen Francesca Meadowsnak kiáltja oda:

– Én magához beszélek! Fütyülök rá, hogy a jelek szerint lefizette az önkormányzatot. Mert ha a feje tetejére áll, ez az erdő akkor is a miénk, és soha nem lesz a magáé! Úgyhogy döntse el, mit akar… átengednek bennünket, vagy rendezzünk inkább tényleg egy nagyjelenetet. Nos, mi a döntése?

A menedzser elbizonytalanodva meghátrál. Röpke pillantást vet a tulajdonosnőre. Ő egészen aprót biccent aranyszőke fejével. Akkor a menedzser halkan odaszól valamit a kis seregnek. Senki sem hallja, hogy mit mond nekik, de bármi legyen is, eléri a megfelelő hatást, mert rövid tétovázás után folytatják az útjukat. Nyílegyenesen átvágnak a tisztáson, és közben undorodva vizslatják a nyitóparti közönségét. Megvető pillantásaik kereszttüzében amazok önkéntelenül felülnek a párnáikon, és öntudatlan mozdulatokkal végigsimítanak az öltözetükön. A birtokháborítók csapatából valaki felrúgja az egyik földön álló koktélospoharat, üvegcsörömpölés lármája keveredik a távozók lépteinek neszébe.

Mintha mi sem történt volna, a hárfás ismét a húrokba csap, a bárpultnál álló pincér rázni kezdi ezüstszínű koktélkeverőjét.

De én így is érzem. Valami megváltozott a levegőben.

A NAPFORDULÓ MÁSNAPJÁN

A halászbárka valamivel pirkadat előtt húz ki a nyílt tengerre, mögötte ezüstfodrokat vet a víz az erős halogénreflektorok fényében. A halászok a mély víz felé tartanak, miközben széles ívben megkerülik az Óriás Kezét, ami lényegében öt hatalmas, égnek meredő mészkőképződmény, ami négy ujjként és egy hüvelykujjként markolja a semmit a parti sziklákon túl. Hajnali öt órára jár az idő. Egész évben ilyenkor kel fel legkorábban a nap a leghosszabb nap, a napforduló utáni hajnalon.

A keleti égbolt alja a sötét ibolya és mély mályva árnyalataiból máris rózsaszínbe vált. Ez a reggel mégis valahogy más, mint a többi. A szárazföld fölött mintha egy második napkelte is megjelenne az ellenkező irányból. De ennek élénk skarlátvörös a színe.

Később majd mindenki azt mondja, a forróságot is érezték. Még kint a nyílt tengeren is. Mint egy második nap meleg leheletét a tarkójukon.

– Mi lehet ott az a fény? – kérdezi az egyik halász a társától az ég alján vöröslő foltra mutatva.

– Mire gondolsz, cimbora?

– Arra ott, a sziklák fölött.

Most a másik is a part felé fordítja a fejét.

– Ó, az ott nem fény. Az… a francba!

– Igen, valami hatalmas tűz.

– Aha, valami ég. Közvetlenül a parton.

Amikor megfordul a szél, megérzik a füstszagot is. A hajnali égbolton pernyék kavarognak, megtelik velük a levegő, egyik-másik a fedélzetre és a hajót körülnyaldosó hullámokba hullik.

– Te jó ég! Egy ház ég.

– Igen, méghozzá az az új hely. Az a szálloda, ami nemrég nyílt meg… a Kastély.

Akkor leállítják a motort. Lecövekelnek a fedélzeten, és a távoli lángokat bámulják. A legénység minden tagja elcsöndesedik. Csak bámulnak. Rémülten. Izgatottan.

Egyikük elővesz egy távcsövet. Egy másik előhúzza a telefonját.

– Fura… de valamiért nem sajnálom őket – dörmögi, miközben elkattint néhány képet. – Épp elég szarságot követtek el. Csak visszakapják a kölcsönt.

Egy harmadik matróz kikapja a kezéből a telefont.

– Haver… ez azért mégiscsak túlzás. Nem tudhatod, nem égtek-e bent emberek. Ártatlanok… a személyzet tagjai… idevalósiak.

Amikor ezt a lehetőséget is mérlegelték, mindnyájan elhallgatnak. Megbűvölten bámulják a gomolygó füstöt, ami apránként sűrű felhővé áll össze. Most már a szúrós szagát is érzik, valósággal égeti az orruk belsejét.

Egyikük végre felhívja a rendőrséget a mobilján.

Odakint a parton ismét színt vált a fény. A füst tintaként terül szét a tenger felszínén, és beszennyezi a kékesfehér kora reggeli derengést, még a kelő napot is eltakarja. Mintha az éj sötétje szándékozna visszatérni, mintha halotti lepel borítaná be az eget. Mintha az a szörnyűség ott a sziklák tetején el akarná kergetni a hajnalt.

Tartalom

Az erdő

2025. június, az érkezés napja

Bella

A Napforduló másnapján

Nyitóest

Eddie

Francesca

Bella

A Napforduló másnapján

Nyitóest

Francesca

Eddie

Francesca

Owen

Eddie

Bella

A Napforduló másnapján

Nyitóest

Eddie

Owen

A Napforduló előtti nap

Eddie

Bella

Nyári Napló

Owen

Francesca

A Napforduló másnapján

Walker felügyelő

A Napforduló előtti nap

Bella

Nyári Napló

Francesca

Owen

A Napforduló másnapján

Walker felügyelő

A Napforduló előtti nap

Bella

Nyári Napló

Bella

Francesca

Owen

A Napforduló másnapján

Walker felügyelő

A Napforduló előtti nap

Bella

Nyári Napló

Eddie

Francesca

Nyári Napló

Owen

A Napforduló másnapján

Walker felügyelő

A Napforduló előtti nap

Bella

Eddie

Francesca

Bella

Nyári Napló

A Napforduló másnapján

Walker felügyelő

A Napforduló előtti nap

Eddie

Francesca

Owen

Eddie

Francesca

A Napforduló másnapján

Walker felügyelő

A Napforduló előtti nap

Bella

Nyári Napló

Napforduló

Eddie

Owen

Bella

Nyári Napló

Bella

Francesca

Bella

Eddie

Owen

A Napforduló másnapján

Walker felügyelő

Napforduló

Francesca

Owen

A Lakoma estéje

Bella

Nyári Napló

Eddie

A Napforduló másnapján

Walker felügyelő

Napforduló

Francesca

Bella

Nyári Napló

Eddie

Francesca

Eddie

A Napforduló másnapján

Walker felügyelő

Napforduló

Eddie

Nyári Napló

Eddie

Nyári Napló

Owen

Bella

Nyári Napló

Owen

Bella

Francesca

Eddie

Francesca

A Napforduló másnapján

Walker felügyelő

Napforduló

Eddie

Bella

Francesca

Owen

Francesca

Owen

Francesca

Bella

Eddie

Owen

Francesca

Utána

A Napforduló másnapján

Eddie

Bella

Walker felügyelő

Eddie

A Napforduló

Eddie

Két hónappal később. Utószó

Owen

Eddie

Bella

Köszönetnyilvánítás

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Tegyi Timea

Előkészítés Takács Andrea

Tördelés Lipót Éva

Korrektúra Török Judit

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Moon Dance – SIL Open Font License

Roboto – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License