Madách Imre

Az ember
tragédiája

Eredeti szöveg
és mai magyar prózai fordítás

Párhuzamos kiadás
– részlet –

A szöveget gondozta,
a fordítást és a jegyzeteket készítette
Nádasdy Ádám

© Nádasdy Ádám, 2023

Tartalom

Előszó

A mű vázlata

Szereplők

Az ember tragédiája (eredeti szöveg)

Az ember tragédiája (prózai fordítás)

Függelék

Nyelvi és verstani tudnivalók

Felhasznált kiadások

Előszó

Az ember tragédiája (1861) igazi könyvdráma, mert a szépségei legjobban az olvasás során derülnek ki. Elő lehet adni színházban, készült is belőle számos különböző felfogású előadás, de a színpadon a szöveget általában lerövidítik, hiszen körülbelül kétszer olyan hosszú, mint a szokásos színdarabok.

A mű alapvetően Ádám és Lucifer párbeszéde, tarkítva más szereplők (elsősorban Éva) megjelenéseivel. Az Úr csak a keretjátékban látható, a darab elején és végén. Lucifer és Ádám viszonya hasonló a tanár–tanítvány viszonyhoz, ahol a tapasztalt, bölcs és gyakran cinikus Lucifer oktatgatja a naiv, hiszékeny Ádámot. Persze lassan Ádám is rájön, hogy Lucifer (más néven ördög, Sátán, Mefisztó) alapvetően rosszindulatú, és az emberi élet kilátástalanságára akarja ráébreszteni. Lucifer célja, hogy öngyilkosságba kergesse az embert, s ezzel bebizonyítsa az Úrnak, hogy rosszul teremtette a világot.

Elgondolkodtató, hogy miért a „tragédia” címet adta Madách a művének, hiszen itt nem hal meg senki, sőt akár happy endről is beszélhetünk: milyen megható, hogy egy fiatal házaspár első gyerekét várja. Csak hát a történelmi színek egyike sem végződik optimistán. Ádám nem találja meg, amire vágyott: felváltva hol az egyén, hol a közösség erejét, hasznát keresi, de egyik se működik jól. A legfontosabb szín a londoni, mert Madách és olvasói számára az volt a jelen, a modernség, a történelem közepe. Innentől kezdve Ádám és Lucifer egymással mint Ádám és Lucifer beszélgetnek, kommentálják a látottakat, és csak kifelé, a többi szereplőknek mutatják ilyen-olyan figurájukat. Itt Londonban, a pőre realitás világában fordul csak elő, hogy Lucifer mint bűvész vagy varázsló trükköket vet be, és saját szerepéről is beszél. London után, a jövőbeli színekben aztán egyre lejjebb csúszunk, még akkor is, ha felemelkedünk az űrbe.

A tragédia nyilván így értendő: nincs kiút, nincs magyarázat, nincs értelmes indoka a létezésnek. De a létezés izgalmas, változatos, gyötrelmes, meghökkentő. Vagyunk, mert vagyunk. Az emberiség csöppet sem vidám története – tragédiája? – meg fog kezdődni Éva első gyermekével, Káinnal: megjelenik a világban a gyilkosság, a bűn. Az ember tragédiája egyik első méltatója, Szász Károly irodalomtudós és református püspök szerint az utolsó szín végén „…a tragédiának vége van, hogy a tragédia megkezdődjék”.

A jelen kiadás célja, hogy az olvasónak segítsen a mű befogadásában, a gondolatok minél teljesebb megértésében. Nem Madách írásmódját vagy kiejtését kívánjuk bemutatni – mint tenné egy tudományos kiadás –, hanem gondolkodásmódját, mondanivalóját a kortársai és a mai ember számára, méghozzá az eddigi kiadásoknál jóval alaposabban. E célból Madách eredeti szövegével párhuzamosan, a szemközti könyvoldalon prózai fordítást adunk mai magyar nyelven. A prózai szöveg nem átdolgozás, tehát hűen követi Madách művét, nincs benne se több, se kevesebb történés vagy érvelés, legföljebb néha bővebben, magyarázóbban szól, mint egy szorosan vett fordítás. Ennyiben tehát olykor parafrázis, pl. az eredeti révbe egy sem ér tükörképeként ez áll: megoldást egy se talál. Sokszor szándékosan más szót használok (büszkén → gőgösen; előjog → kiváltság), hogy elgondolkodtassam az olvasót, és a magyartanárnak, tanulóknak ötleteket adjak, hogy mit hogyan lehetne másképp fogalmazni. Néha, elismerem, a prózai fordítás lapos az eredetihez képest – no de mi más lenne? Egyik célom éppen, hogy megmutassam, milyen szépen, emelkedetten fejezi ki Madách azt, amit lehetne laposan is. És persze érdekesebb a kiadványunk, ha nem ugyanaz áll a két szemközti oldalon: kapjon az olvasó többfélét a pénzéért. Éva nagy bejelentését a darab végén így fordítottam: „Ádám, én úgy érzem, hogy terhes vagyok.”

A verses szöveg – könyvünk bal oldalán – Madách eredetije, régies alakokkal, mint ömölt, hiendi, fejdelem, barátim, magasb, kötők (= kötöttük), ki sem (= senki) stb. A hosszabb megszólalásokat bekezdésekre tagoltuk. A helyesírást a mai szokáshoz igazítottuk (öszsze → össze, láncz → lánc), ott is, ahol Madách a versmérték kedvéért cserélgeti ugyanannak a hangnak a hosszú/rövid változatát, tehát az ő síma, nyúgodt, kiván, uton, fulánk írásmódja helyett sima, nyugodt, kíván, úton, fullánk formát írunk. Nála ezek az eltérések indokoltak voltak, de a mai olvasó vagy színész nem fogja Madách eredeti jambusait ritmizálni („skandálni”). Például egy olyan szókapcsolatot, mint a nagy, már nem lehet „annagy”-nak ejteni, pedig enélkül Madách versmértéke nem működik – ezt ma már nem kell és nem lehet erőltetni. A szöveg muzsikájánál fontosabb (és érdekesebb!) az értelme. (A kiejtésről, írásmódról, versmértékről részletesebben szólunk a Függelékben.)

A lábjegyzetek egyrészt a régies vagy szokatlan szavakat segítenek megérteni, másrészt tárgyi magyarázatokat adnak a helyszínt, a szereplőket, a darab szerkezetét illetően. Nem adunk jegyzetet akkor, ha a szó értelme a fordításból egyértelmű (élveink = örömeinket), kivéve ha az eredeti szó nagyon meglepő vagy más okból érdekes (zsolna = harkály; lél = talál). A jegyzetek csak ritkán utalnak arra, hogy a szereplők a valóságban így éltek-e, mert ez a mondanivaló megértéséhez nemigen szükséges; továbbá nem elemzik a művet, sem Madách nézeteit (pl. a tömegek szerepéről, a nők helyéről), sem a darab forrásait, sem utóéletét. Minderről számos kézikönyv, kiadás, lexikon segítségével lehet tájékozódni.

* * *

Munkám során sokan láttak el hasznos tanácsaikkal. A legtöbbet Debreczeni Attila, Fenyő D. György, Kőrizs Imre és Mátyus Norbert segített. Köszönet mindenkinek. Nézzék el, ha néha bölcs véleményükkel szemben a saját értelmezésemhez ragaszkodtam.

Nádasdy Ádám

A mű vázlata

Keretjáték I.

1. szín: A menny

Az Úr befejezte a teremtés munkáját. Az angyalok hódolnak neki, kivéve Lucifert, aki fellázad. Az Úr megengedi neki, hogy kísérletezzen a két megátkozott fával: a mindentudás és az örök élet fájával.

2. szín: A Paradicsom

Ádám és Éva ártatlanul élvezik a kertet. Lucifer felkelti tudásvágyukat, és rábeszéli őket, hogy egyenek a tudás fájának gyümölcséből, hogy megtudják, miért vannak a világon. Az Úr kitiltja őket a Paradicsomból.

3. szín: A Paradicsomon kívül

Ádámék megkezdik munkás életüket. Lucifer bemutatja Ádámnak a Földet. Ádám úgy érzi: nincs szüksége Istenre. Szeretné tudni a jövőt, ezért Lucifer elaltatja, hogy álmában végigvezesse a történelem főbb állomásain.

Történelmi színek

4. szín: Egyiptom; ókor

Ádám mint fiatal Fáraó nem boldog korlátlan hatalmával. Beleszeret egy rabnőbe (Évába), aki rádöbbenti a rabszolgák nyomorára. Ádám leállítja a piramisépítést: demokratikusabb társadalomra vágyik.

5. szín: Athén; ókor

Minden szabad férfinek van szavazati joga, de azt pénzért adják-veszik. A nép befolyásolható, Ádámot mint Miltiádész hadvezért árulással vádolják. A néphangulat óránként változik, végül Miltiádészt halálra ítélik.

6. szín: Róma; ókor

Ádám, mint gazdag római, csak az élvezeteknek él. Mikor a szeme láttára hal meg pestisben a barátnője, felocsúdik, és Péter apostol keresztény prédikációjának hatására elmegy remetének.

7. szín: Bizánc; középkor

Ádám mint Tankréd keresztes lovag a seregével hiába kér szállást Bizánc (Konstantinápoly) polgáraitól, akiket csak a kereszténységen belüli hitviták érdekelnek, hogy kit nyilvánítsanak eretneknek. Tankréd beleszeret Izóra-Évába, de annak kolostorba kell vonulnia.

8. szín: Prága I.; kora újkor

Kepler, a nagy tudós (Ádám) kénytelen horoszkópkészítéssel pénzt keresni, mert felesége, Borbála-Éva költekezik (ráadásul meg is csalja a férjét). Kepler bánatában leissza magát, és megálmodja a kétszáz évvel későbbi francia forradalmat.

9. szín: Párizs; újkor

Ádám mint Danton, a francia forradalom egyik vezetője az árulók elleni leszámolásra buzdít. Elvei ellenére beleszeret egy Márkinőbe (Évába), akit a forradalmárok megölnek. Éva más alakban, mint Proletárnő szerelmet vall Dantonnak, aki nem kér belőle. Fordul a kocka, és Dantont bélyegzik meg mint árulót, kivégzéséről döntenek.

10. szín: Prága II.; kora újkor

Kepler csalódottan felébred. Tanítani sincs kedve, kedvenc diákjának azt tanácsolja: hagyja ott az iskolát, mert a tudományok elavultak. Feleségét, Borbála-Évát a szeretője rá akarja venni, hogy ölje meg Keplert, de az asszony erre nem hajlandó.

11. szín: London; a jelen

Ádám és Lucifer munkásnak öltözve elvegyülnek a nagyváros forgatagában. Ádámot bántja a kereskedelmi szellem, a pénz uralma. Beleszeret egy polgárlányba (Évába), akit Lucifer és egy cigányasszony segítségével majdnem megkap szeretőjének. Egy munkást kivégezni visznek, mert megölte a gyártulajdonos fiát. Este az összes szereplő összegyűlik, egy nagy sírgödröt ásnak, és sorban beleugranak, csak Éva emelkedik föl.

12. szín: Egy falanszter; a jövő

Ádám és Lucifer egy falanszter (lakó- és munkatelep) életével ismerkednek. Már állatok is alig élnek a Földön, mindent a tudomány irányít, mert az emberek aggódnak, hogy nem lesz elég ennivaló, a Nap ki fog hűlni. Ádám beleszeret a falanszterlakó Évába, akitől a szabályok szerint elveszik a gyermekét, hogy nevelőintézetbe adják.

13. szín: A világűr; a jövő

Ádámot Lucifer felrepíti az űrbe. Ádám azt reméli, megszabadulhat a Föld fizikai korlátaitól. Lucifer gonoszul biztatja erre, hiszen Ádám belehalna; ám a Föld Szelleme visszatereli Ádámot.

14. szín: Havas táj; a jövő

A Nap kihűlt, mindent hó és jég borít, a fél-emberi szintre süllyedt eszkimó isteneknek nézi Ádámot és Lucifert. Ádám elborzadva fedezi föl az eszkimó feleségében Évát.

Keretjáték II.

15. szín: A Paradicsomon kívül

Ádám fölébred, és az álom hatására úgy dönt: öngyilkos lesz, mert így nem érdemes az emberiséget útjára indítani. Éva közli, hogy állapotos; erre Ádám visszakozik, elismeri, hogy az Úr erősebb nála. Lucifer belátja vereségét: nem sikerült az embert elpusztítania. Az Úr nem mondja meg, mi értelme van az életnek és a létezésnek, de bizakodásra szólítja fel Ádámot.

Szereplők

A három főszereplő az alábbi alakokban jelenik meg. Alakváltozataikat minden megszólalásnál jelzem, pl. Ádám/Fáraó, Éva/Rabnő, Lucifer/Miniszter; viszont a színi utasításokban csak akkor, ha érdemes külön felhívni rá a figyelmet.

SZÍN

ÁDÁM

ÉVA

LUCIFER

1.

Menny

—

—

Lucifer

2.

Paradicsom

Ádám

Éva

Lucifer

3.

A Paradicsomon kívül

Ádám

Éva

Lucifer

4.

Egyiptom

Fáraó

Rabnő

Miniszter

5.

Athén

Miltiádész

Lucia

Katona

6.

Róma

Sergiolus

Julia

Milo

7.

Bizánc

Tankréd

Izóra

Fegyvernök

8.

Prága I.

Kepler

Borbála

Famulus

9.

Párizs

Danton

Márkinő; Proletárnő

Hóhér

10.

Prága II.

Kepler

Borbála

Famulus

11.

London

Munkás

Polgárlány

Munkás

12.

Falanszter

Falansztertag

Falansztertag

Falansztertag

13.

Űr

Ádám

—

Lucifer

14.

Havas táj

Öreg Vándor

Eszkimó nő

Lucifer

15.

A Paradicsomon kívül

Ádám

Éva

Lucifer

Ádám az 1–4. és 15. színben egészen fiatal; az 5–14. színben fokozatosan egyre idősebbnek látjuk.

Rajtuk kívül az egyes színekben megszólalnak:1

1. A mennyekben

Angyalok kara

Az Úr

Gábor/Gábriel

Mihály

Ráfael/Rafael

2. A Paradicsomban

Az Úr

Kerub

Égi kar

3. A Paradicsomon kívül

A Föld Szelleme

4. Egyiptom

Rabszolga

5. Athén

Kimon/Kimón

Első Szegény

Második Szegény

Harmadik Szegény

Első Demagóg

Második Demagóg

Szolgálók

Eros/Erósz

Charisok/Kháriszok

Első Polgár

Második Polgár

Crispos/Kriszposz

Thersites/Therszitész

6. Róma

Catulus

Hippia

Cluvia

Péter apostol

7. Bizánc

Első Polgár

Második Polgár

Harmadik Polgár

Negyedik Polgár

Patriarcha/Pátriárka

Agg Eretnek

Eretnekek

Barát

Barátok

Heléne

Csontváz

Boszorkányok

8. Prága I.

Rudolf császár

Első Udvaronc

Második Udvaronc

Harmadik Udvaronc

Negyedik Udvaronc

9. Párizs

Néptömeg

Újoncok

Tiszt

Sansculotte

Márki

Saint-Just

Robespierre

10. Prága II.

Harmadik Udvaronc

Tanítvány

11. London

Kar

Bábjátékos

Kisleány/Virágáruslány

Anya

Leány/Sötét hajú lány

Ékszerárus

Első Polgárlány

Második Polgárlány

Korcsmáros/Kocsmáros

Első Munkás

Második Munkás

Harmadik Munkás

Első Koldus

Második Koldus

Katona

Első Mesterlegény

Második Mesterlegény

Kéjhölgy/Prostituált

Zenész

Első Árus

Második Árus

Ifjú/Artúr

Éva Anyja

Cigányasszony

Első Tanuló

Második Tanuló

Harmadik Tanuló

Negyedik Tanuló

Első Gyáros

Második Gyáros

Nyegle/Szélhámos

Lovel

Elítélt

12. Egy falanszter

Tudós

A Föld Szelleme

Aggastyán

Luther

Cassius

Plátó/Platón

Michelangelo

13. A világűr

A Föld Szelleme

14. Havas táj

Eszkimó

15. A Paradicsomon kívül

Angyalok kara

Az Úr

Madách Imre

Az ember tragédiája

Eredeti szöveg ➡

Első szín ➡

(A mennyekben. Az Úr dicstől környezetten trónján. Angyalok serege térden. A négy főangyal1 a trón mellett áll.

Nagy fényesség.)

Angyalok kara

Dicsőség a magasban Istenünknek!2

Dicsérje őt a föld és a nagy ég,

ki egy szavával híva létre mindent,

s pillantásától függ ismét3 a vég.

Ő az erő, tudás, gyönyör egésze,

részünk csak az árny, melyet ránk vetett;

imádjuk őt a végtelen kegyért, hogy

fényében ily osztályrészt engedett.

Megtestesült az örökös nagy eszme,4

ím, a teremtés béfejezve már,

s az Úr mindentől, mit lehelni5 enged,

méltó adót szent zsámolyára6 vár.

Az Úr

Be van fejezve a nagy mű, igen:

a gép forog, az alkotó pihen.

Évmilliókig eljár tengelyén,

míg egy kerékfogát újítni kell.

Fel hát, világim véd-nemtői,7 fel:

kezdjétek végtelen pályátokat!

Gyönyörködjem még egyszer bennetek,

amint elzúgtok lábaim alatt!

(A csillagok védszellemei különböző nagyságú, színű, egyes, kettes csillaggömböket, üstökösöket és ködcsillagokat görgetve rohannak el a trón előtt. Szférák zenéje8 halkan.)

Angyalok kara

Milyen büszke lánggolyó9 jő

önfényében elbízottan,

s egy szerény csillagcsoportnak10

épp ő szolgál öntudatlan.

Pislog e parányi csillag,

azt hinnéd, egy gyönge lámpa,

s mégis millió teremtés11

mérhetetlen nagy világa.

Két golyó12 küzd egymás ellen

összehullni, szétsietni:

s e küzdés a nagyszerű fék,13

pályáján továbbvezetni.

Mennydörögve zúg amaz le,

távulnan rettegve nézed:

s kebelében milljó lény lel

boldogságot, enyhe béket.14

Mily szerény ott – egykor majdan

csillaga a szerelemnek,15

óvja őt meg ápoló kéz,

vígaszul a földi nemnek.

Ott: születendő világok,

itt: enyészők koporsója;

intő szózat a hiúnak,

csüggedőnek biztatója.

Rendzavarva jő amott az

üstökös rettentő képe:

s ím, az Úr szavát meghallva,

rend lesz útja ferdesége.

Jössz te,16 kedves ifjú szellem,17

változó világgömböddel,

aki gyászt és fénypalástot,18

zöld s fehér mezt19 váltogatsz fel.

A nagy ég áldása rajtad!

Csak előre csüggedetlen;

kis határodon nagy eszmék

fognak lenni küzdelemben.

S bár a szép s rút, a mosoly s könny

mint tavasz s tél, kört vesz20 rajta,

fénye, árnya lészen együtt:

az Úr kedve és haragja.

(A csillagok védszellemei elvonultak.)

Gábor főangyal

Ki a végetlen űrt kimérted,

anyagot alkotván beléje,

mely a nagyságot s messzeséget

egyetlen szódra hozta létre:

hozsána21 néked, Eszme! (Leborul.)

Mihály főangyal

Ki az örökké változandót

s a változatlant egyesíted,

végetlent és időt alkotva,

egyéneket és nemzedéket:

hozsána néked, Erő! (Leborul.)

Ráfael főangyal

Ki boldogságot árjadoztatsz,22

a testet öntudatra hozva,

és bölcsességed részesévé

egész világot felavatva:

hozsána néked, Jóság! (Leborul.)

(Szünet.)

Az Úr

S te, Lucifer, hallgatsz? Önhitten állsz?

Dicséretemre nem találsz-e szót?

Vagy nem tetszik tán, amit alkoték?

Lucifer

S mi tessék rajta? Hogy nehány anyag

– más-más tulajdonokkal felruházva,

miket előbb, hogysem nyilatkozának,23

nem is sejtettél bennök (úgy lehet);

vagy ha igen, másítni nincs erőd –

nehány golyóba összevissza gyúrva,

most vonzza, űzi és taszítja egymást,

nehány féregben24 öntudatra kél,

míg minden megtelt, míg minden kihűlt,

és megmarad a semleges salak?!

Az ember ezt, ha egykor ellesi,

vegykonyhájában szintén megteszi.

Te nagy konyhádba25 helyzéd embered,

s elnézed néki, hogy kontárkodik,

kotyvaszt, s magát Istennek képzeli.

De hogyha elfecsérli s rontja majd

a főztet, akkor gyúlsz késő haragra.

Pedig mit vársz mást egy műkedvelőtől?

Aztán mivégre az egész teremtés?

Dicsőségedre írtál költeményt,

beléhelyezted egy rossz gépezetbe,

és meg nem unod véges végtelen,

hogy az a nóta mindig úgy megyen.

Méltó-e ilyen aggastyánhoz e

játék, melyen csak gyermekszív hevülhet?

Hol sárba gyúrt kis szikra26 mímeli

urát – de torzalak csak, képe nem.

Végzet, szabadság27 egymást üldözi,

s hiányzik az összhangzó értelem.

Az Úr

Csak hódolat illet meg, nem bírálat!

Lucifer

Nem adhatok mást, csak mi lényegem.

(Az angyalokra mutatva)

Dicsér eléggé e hitvány sereg,

és illik is, hogy ők dicsérjenek.

Te szülted őket, mint árnyát a fény;

de mindöröktől fogva élek én!28

Az Úr

Hah, szemtelen! Nem szült-e az anyag?

Hol volt köröd, hol volt erőd előbb?

Lucifer

Ezt tőled én is szintúgy kérdhetem.29

Az Úr

Én végtelen időtől tervezem,

s már bennem élt, mi mostan létesült.

Lucifer

S nem érzéd-é eszméid közt az űrt,

mely minden létnek gátjául vala

s teremtni kényszerültél általa?

Lucifer volt e gátnak a neve,

ki a tagadás ősi szelleme.

Győztél felettem, mert az végzetem,

hogy harcaimban bukjam szüntelen,

de új erővel felkeljek megint.

Te anyagot szültél, én tért nyerék;

az élet mellett ott van a halál;

a boldogságnál a lehangolás;

a fénynél árnyék; kétség és remény.

Ott állok, látod, hol te, mindenütt,

s ki így ösmérlek, még hódoljak-e?

Az Úr

Hah, pártos30 szellem! El előlem, el!

Megsemmíthetnélek,31 de nem teszem.

Száműzve minden szellemkapcsolatból

küzdj a salak32 közt, gyűlölt, idegen.

S rideg magányod fájó érzetében

gyötörjön a végetlen gondolat,

hogy hasztalan rázod porláncodat:33

csatád hiú34 az Úrnak ellenében.

Lucifer

Nem úgy! Ily könnyen nem löksz el magadtól,

mint hitvány eszközt, mely felesleges lett.

Együtt teremténk: osztályrészemet

követelem.

Az úr (gúnnyal)

követelem. Legyen, amint kívánod.

Tekints a Földre: Éden35 fái közt

e két sudar fát a kellő középen

megátkozom – aztán tiéd legyen.

Lucifer

Fukar kezekkel mérsz, de hisz nagy úr vagy!

S egy talpalatnyi föld elég nekem.

Hol a tagadás lábát megveti,

világodat meg fogja dönteni! (Indul.)

Angyalok kara

El Isten színétől, megátkozott!

Hozsán’ az Úrnak, ki törvényt hozott!36

»átirat«

Madách Imre

Az ember tragédiája

Mai prózai fordítás ⬅

1. Szín: A menny ⬅

Az Úr dicsfénytől övezve ül a trónján. Angyalok serege térden. A négy főangyal (Gábriel, Mihály, Rafael, Lucifer) a trón mellett áll.

Nagy fényesség.

Angyalok kara

Dicsőség a magasságban Istenünknek! Dicsérje őt a föld és a menny – őt, aki egyetlen szavával hívott létre mindent, és egy pillantásától függ majd a világ vége is. Ő az erőnek, tudásnak, örömnek a teljessége; nekünk csak az általa ránk vetett árnyék jut. Imádjuk Őt azért a végtelen ajándékért, hogy enged minket fényében így részesülni.

A nagy eszme, mely öröktől fogva létezett, most megvalósult: íme, a teremtés be van fejezve, és az Úr minden lénytől, amelyet élőnek teremtett, méltó hálaadást vár szent trónusa elé.

Az Úr

Valóban, befejeztem nagy művemet: a világmindenség működik, s most én, az alkotó, megpihenek. Évmilliókig foroghat a tengelyén, mielőtt fogaskerekeinek egyetlen fogát fel kellene újítani.

Induljatok, világaim védőszellemei! Kezdjétek meg a végtelen keringést! Hadd gyönyörködjem még egyszer bennetek, amint elzúgtok a lábaim alatt!

A csillagok védőszellemei különböző nagyságú, színű, egyes és páros égitesteket, üstökösöket és ködgömböket görgetve rohannak el a trón előtt. Mennyei zene szól halkan. Az angyalok figyelik az égitesteket.

Angyalok kara

Milyen büszke lánggolyó jön itt, gőgösen eltelve saját fényétől, pedig akaratlanul ő szolgál napként egy szerény csillagcsoportnak.

Ez a parányi csillag úgy pislákol, azt hinnéd: egy gyönge lámpa – pedig milliónyi teremtmény számára mérhetetlen nagy világot jelent.

Két bolygó vonzza-taszítja egymást: hol egymásba csapódnának, hol eltávolodnának: ez a küzdés maga az a hatalmas erő, amely tovább vezeti őket pályájukon.

Nagy dörgéssel zúgva jön az a másik! Távolról nézve ijesztő, pedig a felszínén millió lény talál boldog, békés életet.

Milyen szerény az ott – egykor majd ő lesz a szerelem csillaga. Bár óvná meg egy gondoskodó kéz, hogy vigaszul szolgáljon a Földön élőknek.

Amott születőben lévő világokat látunk; emitt egy olyan égitestet, amely koporsója a rajta kihunyó életnek. Ez utóbbi: intelem az elbizakodottaknak; az előbbi: biztatója a csüggedőknek.

A csillagrendszert megzavarva jön amott az üstökös, rettentő látvány; de íme, meghallja az Úr szavát, és szabálytalan pályája rendessé válik.

Gyere, te kedves ifjú szellem a gömböddel, mely változó világot mutat! Te felváltva viselsz gyászruhát és fényköpenyt, zöld és fehér ruhát. A nagy ég áldása van rajtad! Haladj csak előre rendületlenül: kis felszíneden nagy eszmék fognak egymással küzdeni. És bár a szép és a rút, a mosoly és a könny úgy ismétlődik majd rajta, mint a tavasz és a tél, a Föld fényes és sötét dolgai együtt fogják az Urat örömre és haragra indítani.

A csillagok védőszellemei a gömbjeikkel el.

Gábriel főangyal

Te a végtelen űrt végessé tetted, mert alkottál beléje anyagot, ami a nagyságot és a messzeséget egyetlen szavadra létrehozta: dicsőség neked, Eszme! (Leborul.)

Mihály főangyal

Te az örökké változót és a változatlant egyesíted, megalkotva időtlenséget és időt, egyéneket és nemzedéket: dicsőség neked, Erő! (Leborul.)

Rafael főangyal

Te boldogságot árasztasz azzal, hogy tudatot adsz a testnek, és bölcsességed részesévé avatod az egész világot: dicsőség neked, Jóság! (Leborul.)

Szünet. Mind Luciferre néznek.

Az Úr

S te, Lucifer? Hallgatsz? Csak állsz gőgösen? Dicséretemre nem találsz szavakat? Vagy talán nem tetszik, amit alkottam?

Lucifer

És mégis mi tetszene rajta? Hogy néhány anyag, felruházva különféle tulajdonságokkal – amiket te azelőtt, hogy megnyilvánultak volna, valószínűleg nem is sejtettél bennük; vagy ha igen, hát nincs erőd, hogy változtass rajtuk – néhány golyóba összevissza gyúrva most vonzza, kergeti és taszítja egymást? Aztán az anyag néhány alantas lényben öntudatra ébred, míg majd minden kiteljesedik, aztán minden kihűl, és mindenből csak a semleges salak marad?!

Ha majd az ember egyszer mindezt ellesi, a laboratóriumában ugyanúgy megcsinálja. Te a nagy konyhádba beletetted az emberedet, és elnézed neki, hogy kontárkodik, kotyvaszt, és Istennek képzeli magát. De ha elpocsékolja és elrontja majd, amit főzött, akkor késő lesz megharagudnod. Pedig mi mást vársz egy műkedvelőtől?

Egyáltalán, mi a célja az egész teremtésnek? Olyan, mint egy költemény, amit saját dicsőségedre írtál, belehelyezted egy silány gépezetbe, és nem unod meg véges-végtelenül, hogy mindig ugyanazt a nótát játssza. Méltó-e ilyen aggastyánhoz ez a játék, amiért csak egy gyermek szíve lelkesedhet? Ahol egy sárba belegyúrt kis szikra utánozza urát – de urának csak torzképe, nem tükörképe. Az elrendelés és a szabadság egymást próbálja kiszorítani, és hiányzik az egészből az átfogó értelem.

Az Úr

Nekem csak elismerés jár, nem kritika!

Lucifer

Nem viselkedhetek máshogy, mint amilyen vagyok. (Az angyalokra mutat.) Eléggé dicsér ez a hitvány sereg, és úgy is illik, hogy ők dicsérjenek: te szülted őket, ahogy a fény létrehozza az árnyékot. De én mindöröktől fogva létezem!

Az Úr

Ejnye, szemtelen! Téged az keltett életre, hogy megteremtődött az anyag, nem? Előzőleg hol volt a hatóköröd, hol működött az erőd?

Lucifer

Ezt én is ugyanígy kérdezhetem tőled.

Az Úr

Én végtelen idő óta terveztem, és már gondolatban bennem élt az, ami most létrejött.

Lucifer

És nem érezted, hogy gondolataid között ott van az a hézag, ami gátolja a dolgok létrejöttét, és ami miatt kénytelen voltál megteremteni a világot?

Ez a gát én voltam, Lucifer, a tagadás ősi szelleme. Legyőztél, mert az a sorsom, hogy harcaimban állandóan elbukjak, de új erővel fölálljak megint.

Te anyagot szültél, s én azonnal teret nyertem: az élet mellett ott van a halál, a boldogság mellett a csüggedés, a fény mellett az árnyék, a remény mellett a kétség. Látod, mindenütt ott állok, ahol te! És mivel ilyen jól ismerlek, miért hódolnék neked?

Az Úr

Lázadó szellem! Tűnj el előlem! Elpusztíthatnálak, de nem foglak. Száműzlek a szellemlények köréből: küszködj a salak között, gyűlölten és idegenként. Társtalan magányod fájó érzése közben gyötörjön az a szüntelen gondolat, hogy hiába próbálod lerázni az anyagtól való függésedet, harcod értelmetlen az Úrral szemben.

Lucifer

Na nem! Ilyen könnyen nem dobsz el magadtól, mint egy rossz szerszámot, ami már felesleges. Együtt teremtettünk: követelem a részemet.

Az Úr

(gúnyosan) Legyen, ahogy kívánod. Nézz le a Földre: az Édenkert kellős közepén azt a két magas fát ezennel megátkozom – aztán legyen a tiéd.

Lucifer

Szűkmarkúan méred, amit adsz, ahogy a nagy urak szokták!… De egy talpalatnyi föld elég nekem. Ahol a tagadás meg tudja vetni a lábát, onnan az egész világodat meg fogja dönteni!

(Indul kifelé)

Angyalok kara

Távozz Isten színe elől, mert immár átkozott vagy! Dicsőség az Úrnak, aki ítélkezett!

Mind el.

»eredeti«

Jegyzetek

Szereplők

1 Némelyik nevet a fordításban másképpen adom, mint Madách. Ilyenkor a / jel előtt Madách, utána a jelen fordítás változata áll.

Első Szín

1 A négy főangyal (= arkangyal) sorában ekkor még Lucifer is ott van.

2 Ez a kezdősora a kereszténység egyik alapszövegének, mely a katolikus misének is része. Latin neve a kezdőszó alapján Gloria (= dicsőség).

3 ismét: másfelől, majd

4 eszme: Istennek az a gondolata, hogy a világot előbb-utóbb megteremti

5 lehelni: lélegezni, azaz élni

6 zsámoly: lábtartó, itt a trón elejét jelenti

7 nemtő: támogató, védőszellem

8 szférák zenéje: az ókoriak szerint az égi szférák (az egymás fölötti égboltok) mozgása által keltett finom zene, mely emberi füllel nem is hallható

9 lánggolyó: a Nap

10 csillagcsoport: a Naprendszer

11 teremtés: lény. Madách idejében feltételezték, hogy más bolygókon is van élet (pl. a Marson a marslakók).

12 golyó: például a Föld és a Hold

13 fék: gyeplő, irányító eszköz (nem lassító eszköz, mint ma); itt a gravitációt jelenti

14 bék: béke

15 szerelem csillaga: a Vénusz (esthajnalcsillag). Névadója Venus, a szerelem istennője. – Más magyarázat szerint ez a Hold.

16 jössz te (gyakran egybeírva: jöszte): gyere

17 ifjú szellem: a Föld Szelleme (a Földet működtető, arra vigyázó nemtő, azaz védőszellem)

18 gyász és fénypalást: az éjjel és a nappal

19 zöld és fehér mez: a nyár és a tél

20 kört vesz: körben forog, ismétlődik

21 hozsána (hozsanna): dicsőítés, hálaadás

22 árjadoztat: áraszt

23 nyilatkozik: megnyilvánul

24 féreg: gúnyosan az emberekre érti

25 nagy konyha: a Föld, a teremtett világ

26 sárba gyúrt kis szikra: az ember. Sár = a teste; szikra = a lelke.

27 végzet: előírás, döntés, azaz Isten akarata. Szabadság: az ember döntési képessége, akarata. Ez a kereszténység egyik nagy dilemmája: ha Isten mindenható, hogy lehet az embernek szabad akarata, amellyel jót is, rosszat is cselekedhet?

28 Madách – a keresztény hittantól eltérően – azt mondja, hogy a világot két erő teremtette: a Jó (= Isten) és a Rossz (= Lucifer, az ördög), s mindkét erő öröktől fogva létezik.

29 Lucifer arra céloz, hogy addig Istennek sem volt lehetősége a mindenhatóságát gyakorolni, amíg meg nem teremtette a világot.

30 pártos: lázadó

31 megsemmít: megsemmisít

32 salak: a teremtett világ, a föld anyagai

33 porlánc: általában a fizikai anyag. A „por” az anyagi világra, a földre értendő.

34 hiú: hiábavaló

35 Éden (Édenkert): a földi Paradicsom

36 törvényt hozott: rendelkezett, döntött

Függelék:

Nyelvi és verstani tudnivalók

A jelen kiadvánnyal a szélesebb közönséghez szeretném közelebb hozni Az ember tragédiáját. Ezért több szempontból a mai olvasói elvárásokhoz igazítottam a versszöveget, az alábbi elvek szerint:

1. Sorkezdő kisbetűk. A sorokat kisbetűvel kezdem, kivéve, ha tulajdonnév vagy mondatkezdet kívánja a nagybetűt. Az osztott sorok második fele (amikor más mondja a verssor második felét) az első félsor vége alatt, beljebb kezdődik, nagybetűvel.

2. Bekezdések. A hosszabb megszólalásokat, monológokat bekezdésekre tagoltam: az eredetiben ennek többnyire gondolatjel felel meg.

3. Központozás. A jobb érthetőség kedvéért sok helyütt módosítottam a központozást: vesszőt, pontosvesszőt, felkiáltójelet stb. tettem be, illetve vettem ki, mondatokat osztottam ketté.

4. Görög szavak. A görög szavakat és neveket Madách latinosan írta: pl. nymphák, Thersites, Patriarcha. A neveket a verses szövegben megtartottam, de a fordításban a mai szokásnak megfelelően módosítottam: nimfák, Therszitész, Pátriárka.

5. Egyéb nevek. Olykor Madách nevei helyett érthetőbb vagy kézenfekvőbb nevet írtam a fordításban, pl. Nyegle → Szélhámos, Pórnő → Proletárnő. De ha nem tudtam jó mai megfelelőt, akkor megtartottam, pl. Udvaronc, Famulus.

6. Helyesírás. A helyesírást a mai szokáshoz igazítottam (öszsze → össze, láncz → lánc). Nem tartottam meg a maitól eltérő alakot, amikor i/u/ü vagy o/ö csak a hang hosszú/rövid voltában tér el a maitól. Madách gyakran a versmérték kedvéért cserélgeti ugyanannak a hangnak a hosszú/rövid változatát, pl. sugár és súgár; bünös és bűnös; irigy, irígy és írigy – a jelen versszövegben egységesen sugár, bűnös, irigy, a mai írásmód szerint. A magánhangzókat tehát így kezeltem:

i/u/ü

módosítva rövidre: ídegen, síma, hívatás, súgár, nyúgodjál, úgy-é, repűlök, nélkűl

módosítva hosszúra: itélet, uton, uszó, ifju, gyürű, bünös

o/ö

módosítva hosszúra: sohaj, ohajt, újolag, bűnhödés

a/e

az a/á, e/é eltéréseket (ád, nehány, ismérem) általában megtartottam, ideértve az -é kérdőelemet (álljak-é meg); de az úgy-é alakulatot módosítottam ugye formára; az -aúl/-eűl végződést (társaúl, cikkeűl) módosítottam -ául/-éül formára (cikkéül, társául).

A mássalhangzók hosszúságában is előfordul eltérés, ezt nem tartottam meg:

módosítva hosszúra: rosz, boszú, szunyad, sülyed, virad, bölcseség, épen (= éppen)…

módosítva rövidre: illyen, melly, közzé

Madách ezekkel az eltérésekkel kívánta biztosítani a jambikus ritmus tisztaságát, de ma már nem szokás a jambusokat skandálni, már csak azért sem, mert a súgár, bünös, írigy komolytalan hatást keltene. (Számos közkézen forgó kiadás megtartja őket, sajnos gyakran pontatlanul.) Egyébként ezek közül sokat ma a közbeszédben úgy mondanak, ahogy Madách – a mérték kedvéért – módosította, pl. ifju szellem (ez ma természetesebb, mint ifjú szellem); emiatt viszont Madách írásmódja olyannak látszik, mint az iskolázatlan emberé, aki „a füle után megy”, s nem a szabályzat után. Ezek az ingadozások, eltérések irodalom- és nyelvtörténetileg érdekesek, de a jelen szövegközlésnek nem feladata a versmértéket rekonstruálni.

Ez már csak azért sem lehetséges, mert egy olyan szókapcsolatot, mint a nemes, már nem lehet „annemes”-nek ejteni (e jelenség neve „névelő-erősítés”), pedig ez Madách verselésében gyakori. Régen aposztróffal hívták föl erre a figyelmet (a’ nemes), de ma már nem jelöljük és nem is tartjuk be, így az olvasónak-szavalónak kell – ha óhajtja – az eredeti versritmust kiéreznie.

A többi régies alakot – ahol nemcsak hosszú/rövid eltérés mutatkozik, hanem a szóalak egyéb szempontból is más – megtartottam, pl. bennök, álmam, ösmér, nekűl, béket (= békét), lehetlen, milljó, pillantat stb.

RÉGIES IGEALAKOK

Alább felsoroljuk a fontosabb régies igealakokat. Zárójelben a ma használatos megfelelők.

Kijelentő mód:

Jelen idő, általános („alanyi”) ragozás

E/2 te nézsz/nézesz, érzesz, hozasz, léssz/leszesz, téssz (teszel)

ikes igénél: te ugrol, tűnöl (ugrasz, tűnsz)

Néhány igénél az E/3 alakban az a, e megnyúlhat:

ő hágy (hagy), lész (lesz), vész (veszik), ád (ad),

kél (kel), lél (lel), tész (tesz)

Néhány iktelen igét az E/3-ban -n raggal használtak:

ő leszen/lészen, vagyon, teszen/tészen, megyen, veszen stb.

Néhány ikes igét iktelenül használtak:

ő vál, foly, csúsz, vágy, gyűl, létez stb.

Elbeszélő múlt („-t” nélküli múlt, más néven félmúlt)

– általános („alanyi”) ragozás:

én egyet kérék, várék (kértem, vártam)

ikes igénél: én késém, fázám (késtem, fáztam)

te egyet kérél, várál (kértél, vártál)

ő egyet kére, vára (kért, várt)

mi egyet kérénk, váránk (kértünk, vártunk)

ti egyet kérétek, várátok (kértetek, vártatok)

ők egyet kérének, várának (kértek, vártak)

– határozott („tárgyas”) ragozás:

én azt kérém, várám (kértem, vártam)

te azt kéréd, várád (kérted, vártad)

ő azt kéré, várá (kérte, várta)

mi azt kérők, várók (kértük, vártuk)

ti azt kérétek, várátok (kértétek, vártátok)

ők azt kérék, várák (kérték, várták)

Jövő idő -and/-end jellel:

– általános („alanyi”) ragozás:

én egyet kérendek, várandok (kérni/várni fogok)

te egyet kérendsz, várandsz

ő egyet kérend, várand

mi egyet kérendünk, várandunk

ti egyet kérendtek, várandtok

ők egyet kérendnek, várandnak

– határozott („tárgyas”) ragozás:

én azt kérendem, várandom (kérni/várni fogom)

te azt kérended/várandod

ő azt kérendi, várandja

mi azt kérendjük, várandjuk

ti azt kérenditek, várandjátok

ők azt kérendik, várandják

Feltételes mód:

ikes igénél: — ha én késném, fáznám (késnék, fáznék) ha ő késnék, fáznék (késne, fázna)

– határozott („tárgyas”) ragozás:

ha mi azt kérnők, várnók (kérnénk, várnánk)

Felszólító (ill. kötő-) mód:

ikes igénél: — hogy én késsem, fázzam (késsek, fázzak) hogy ő késsék, fázzék (késsen, fázzon)

VERSFORMA

A mű végig versben van, méghozzá alapvetően drámai jambusban (ötös vagy öt és feles, 10-11 szótagos, többnyire rímtelen sorok), de néhány dalbetét, kórus más versmértékben van.

A rímtelen („drámai”) jambus. Madách nem olyan pedáns verselő, mint Katona József, és a kettejük közt eltelt negyven év elmozdította a magyar jambus-felfogást az antik-időmértékestől a nyugati-hangsúlyos felé. Madách nem tisztán antikizáló jambust csinál – ahol a szótagok hossza, hangteste a döntő (mint Katona verselésénél) –, hanem vegyíti a nyugat-európai típusú ún. hangsúlyos jambussal, ahol a szótagok hangsúlyos/hangsúlytalan volta lép előtérbe, az adja a könnyű–nehéz váltakozást, ami mindenfajta jambus alapja.

Az alábbi példákban a központozást és a nagy kezdőbetűket elhagytuk. A nagybetűvel szedett szótag nehéz (hosszú vagy hangsúlyos). A példákat itt Madách eredeti írásmódjával írjuk, hogy kitűnjön az ő verselési szándéka. Az egyes lábak (jambusok) képlete [ x / ], ahol

„ / ” = nehéz szótag (hosszú vagy hangsúlyos)

„ x ” = könnyű szótag (rövid vagy hangsúlytalan)

Az alapképlet. A sor 5 jambus = 10 szótag, ti-Tá, ti-TÁ… ritmussal. Az utolsó láb mindig időmértékes értelemben is jambus, azaz [ x / ] = [ ∪ — ].

1. láb

2. láb

3. láb

4. láb

5. láb

x /

x /

x /

x /

x /

nem ÉR-

zed-É

a LANY-

ha SZEL-

le-TET

meg-ÁT-

ko-ZÁ

az ÚR

de CSAK

sza-KÍTS

ha ÉSZ-

reVESZ-

NEK MÉG

BOT-RÁNYT

o-KOZSZ

s ÉV-EZ-

re-DEK-

re HIR-

de-ti

ne-VEM

KIT SZÍ-

ved I-

de-ÁL-

ja-ÚL

ha-ZUDSZ

Az 1., 3., 4. láb gyakran másféle kétszótagú láb, főleg spondeusz (TÁ-TÁ, mint ÉV-EZ-, BOT-RÁNYT). A kit SZÍ- és a -nek MÉG lábak jambusok, nem spondeuszok, mert a hangsúly egyértelműen a második szótagjukat teszi nehézzé.

A sorok egy részét lehet hibátlan időmértékesként is ritmizálni, rövid/hosszú szótag alapon. Ismételjük meg a fenti első két példát így, antikosan elemezve:

x /

x /

x /

x /

x /

∪ —

∪ —

∪ —

∪ —

∪ —

nem ÉR-

zed-É

a LANY-

ha SZEL-

le-TET

meg-ÁT-

ko-ZÁ

az ÚR

de CSAK

sza-KÍTS

Az ilyen sorokat, melyek időmértékes (antikizáló) és hangsúlyos (nyugati) módon egyaránt ritmizálhatók, szimultán ritmusúnak szokás nevezni. Ám a sorok túlnyomó részében keveredik az időmértékes a hangsúlyos/hangsúlytalan elrendezéssel, ezért érdemesebb minden sort [ x / ] módon jelölni.

A jambuson nem változtat, ha az utolsó szótag rövid: az ugyanis mindig nehéznek számít. (Madách néha az a névelővel zárja a sort, ami ún. éles áthajlást, enjambement-t eredményez.)

1. láb

2. láb

3. láb

4. láb

5. láb

x /

x /

x /

x /

x /

HALL-JÁ-

tok-É

egy Á-

ru-LÓ

ne-JE

a ROSSZ

a-NYAG-

NÁL EZT

le-DÖNT-

he-TI

MÁR BŰ-

nös IS

MEG-BÉ-

lye-GEZ-

te A

TET-SZIK

ne-KEM

e FI-

lo-ZÓ-

fi-A

Sorvégi függelék. A sor végéhez egy 11. szótag kapcsolódhat („függelék” vagy „nővég”), mely nem számít lábnak. Szokták az ilyen sort „öt-és-feles” vagy „hatodfeles” jambusnak is nevezni. A függelék általában könnyű, tehát szóvégződés vagy hangsúlytalan segédszó:

1. láb

2. láb

3. láb

4. láb

5. láb

függ.

x /

x /

x /

x /

x /

x

mely ÉR-

zi HOGY

te SZŰ-

le- TÉL

u-RÁ-

ul

de HOZ-

ZÁNK TÖB-

BÉ TANK-

RÉD NEM

be-SZÉL-

nek

ÉS ÖN-

ma-GAM-

ban IS

mi KÁR

hogy ÚGY

van

s u-TÁ-

nad IL-

LŐT SOK

NAGY SÍR-

o-ROM-

ra

ah ASZ-

szo-NYOM

ke-SER-

ve-SEN

e-SIK

bár

Névelő-erősítés. Az a, e névelők után a szókezdő mássalhangzó gyakran kettőzve ejtendő (a nemes = „annemes”, e kamasz = „ekkamasz”):

MERT A(N)

ne-MES

SZÍV-NEK

FÁJ A(N)

na-GYOT

i-LYEN

ma-GAS-

ra A(R)

ra-BOK

nyö-GÉ-

se

s MINT A(P)

pa-TAK-

nak EGY-

GYES HAB-

ja-I

mi MEG-

ha-TÓ

FÉL-TÉ

se E(K)

ka-MASZ-

nak

Osztott sorok. Madách gyakran ír osztott sort (az ilyen sor két szereplő között oszlik meg). Az alábbi párbeszéd verstanilag egyetlen jambikus sor:

Udvaronc: Egy óra múlva.

Éva/Borbála: óra múlva. Jobbra a lugosban.

egy Ó

ra MÚL-

va JOBB-

ra A(L)

lu-GOS-

ban

Nehéz függelék. Madách, mint korának más költői is, rendszeresen él a nehéz függelék eszközével: ez olyan 11. szótag, mely új, önálló jelentéssel bíró egytagú szó. Például:

1. láb

2. láb

3. láb

4. láb

5. láb

függ.

de MIT

te-GYEK

ÉL-NEM

KELL s NEM

tu-DOK

MÁST

ÍGY MEG-

gya-LÁZ-

tak EGY

be-CSŰ-

le-TES

NŐT

mi SÚ-

lyos A(H)

HARC MELY-

be Ú-

ta-TOK

TÉR

NÉP-ÉR-

zü-LET

ez A(N)

NEM TÉ-

ve-DŐ

JÓS

Ezt mai szemmel-füllel nehéz ritmizálni, hiszen nyilvánvaló, hogy az utolsó szót mindegyikben hangsúlyozni kell, amitől szétfeszül a jambus. Az ötös (vagy öt-és-feles) jambusban ugyanis a sor főhangsúlyának, „csúcsának” a 10. szótagon kell lennie. Ez így is van a 10 szótagos („hímvégű”) és a könnyű függelékes 11 szótagos („nővégű”) sorokban, azonban a nehéz függelék ezt mintegy túlharsogja. Különösen nehezen sikerül a sort jambusnak hallanunk akkor, ha a 10. szótagban jelentését tekintve hangsúlytalan szó van (pl. névelő):

1. láb

2. láb

3. láb

4. láb

5. láb

függ.

ÖN-SZÉ-

gye-NÉT

MEG NEM

bo-CSÁT-

ja A(N)

NÉP

de HOGY-

ha LÁT-

JÁ-TOK

mi DŐ-

re A(C)

CÉL

NAGY-LEL-

kü KED-

ves ÍM

ja-VAD

ra E(B)

BORT

mert így a sor zárlatát vagy anapesztusnak halljuk-mondjuk (ja-a-NÉP, re-e-BORT), ami hibának érződik egy jambikus versben, vagy korhűen névelő-erősítéssel, de akkor értelmetlen szónak hangzik: annép, ebbort.. Ezt az eszközt Arany János és Tompa Mihály is használta, de ritkábban és óvatosabban, mint Madách.

Rímek. A jambus helyenként rímes. Gyakran tanulságok levonásakor, bölcs (vagy ironikus) megállapítások kimondásakor fordul elő (leggyakrabban Lucifer szájából!).

Általában párrím (aa bb cc…), például az Úr első szavai:

Be van fejezve a nagy mű, igen:

a gép forog, az alkotó pihen.

Ritkábban félrím (xaxa), például az angyalok kara az elején:

Dicsőség a magasban Istenünknek!

Dicsérje őt a föld és a nagy ég,

ki egy szavával híva létre mindent,

s pillantásától függ ismét a vég.

Néha ölelkező rím (abba), például Éva szavai a római színben:

ártatlan voltam, játszi, gyermeteg.

Nagy és nemes volt lelkem hívatása…

Bocsáss meg, őrült álomnak varázsa

mindez. – Csókollak ismét – ébredek.

Más versmértékek. A dalbetétek, kórusok más formában vannak: a sorok rövidebbek és nem jambikusak, hanem elöl hangsúlyosak (trochaikus vagy „magyaros” ritmus). Így például az angyalok zárókórusa a 15. szín végén négyes trocheus (8 szótag), xaxa félrímmel:

1. láb

2. láb

3. láb

4. láb

/ x

/ x

/ x

/ x

SZA-ba-

DON bün

ÉS e-

RÉNY közt

VÁ-laszt-

HAT-ni

MILY nagy

ESZ-me

s TUD-ni

MÉG-is

HOGY fe-

LET-tünk

PAJ-zsúl

ÁLL is-

TEN ke-

GYEL-me

Ezek a betétek mindig rímes formában vannak, Madách nyilván megzenésítve képzelte őket.

Felhasznált kiadások

Madách Imre: Az ember tragédiája. Szöveggondozó: Szabó József. Szépirodalmi, 1982.

Madách Imre válogatott művei. Szerk. Horváth Károly és Kerényi Ferenc. Szépirodalmi, 1989.

Madách Imre: Az ember tragédiája. Matúra Klasszikusok. Szerk. Kerényi Ferenc. Ikon, 1992.

Madách Imre: Az ember tragédiája. Szinoptikus kritikai kiadás. Sajtó alá rend. és a jegyz. írta Kerényi Ferenc. Argumentum, 2005.

Madách Imre: Az ember tragédiája. Sajtó alá rend. és a kommentárokat írta Bene Kálmán. Madách Irodalmi Társaság, 2014.

Fordítások

Imre Madách: The Tragedy Of Man. Translated by William N. Loew. Arcadia Press, 1908.

Imre Madách: The Tragedy Of Man. Translated by J. C. W. Horne. Corvina, 1963.

Imre Madách: The Tragedy Of Man. Translated and adapted by Iain MacLeod. Canongate, 1993.

Imre Madách: Die Tragödie des Menschen. Übertr. von Jenő Mohácsi, bearb. von Géza Engl. Corvina, 1994.

Imre Madách: The Tragedy Of Man. Translated by George Szirtes. Corvina, 1998.

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Schmal Alexandra
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klára

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023

www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 353 0
SZÍNHÁZ AZ EGÉSZ – ISSN 2498 7514

Felhasznált betűtípus:
Noto Sans & Serif – SIL OFL