AZ ÓRIÁS TÖRPÉJE

Krimimese

Bogdán István

2024

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Copyright © Bogdán István jogutódai , 2024

Szöveg © Bogdán István jogutódai , 2024

Borító © ifj. Bogdán István, G. Bogdán Andrea , Rékasi Balázs

1.

Hol volt, hol nem volt. Valahol azonban bizonyosan volt, mindig is tudta mindenki, mondta mindenkor, s vele vallotta az ember, hogy nélküle nem tud élni, hiszen ha nem lenne mese…

Kezemből ölembe huppant a mesekönyv, s tekintetem elszaladt a messzeségbe, hogy utolérje gondolataimat.

Most bizony ugyancsak ráértem filózni, pedig már keddre virradt a mai nap. S ha egy magánnyomozó ráér, az csak egyet jelenthet: nincs ügyfele, akinek érdekében egész nap ne érjen rá.

Sajnos jó ideje már, hogy senki nem bízta rám semmiféle gond-baját. Rendkívül kellemetlen. A piacból élek. Ráadásnak a tétlenség fáraszt is.

Helyére téve a mesekönyvet, amelyiknek segítségével próbálkoztam reggeli óta az ügyfélvárás határozottan idegesítő idejét kellemesebbé tenni, a nyitott ablakomhoz söndörögtem.

A kora ősz kellemes levegőjére idegességem csillapult, az elébem táruló látvány pedig végleg megnyugtatott.

Ludócia fővárosa. Monteludó mindig szép. Innen fentről a lakásomul is szolgáló irodám ablakából pedig különösen az. A tengerré tágult tetők hullámzása, az óváros keskeny, kanyargó utcái…

Mint az ármány-csípte perdültem sarkon és egy ugrással lecsaptam megcsörrenő telefonomra.

Aztán megdermedtem. Nem vettem fel azonnal. Nem kell azt senkinek sem tudni, hogy nekem milyen sürgős. Mert hátha. Leültem az íróasztalomhoz, csak aztán emeltem fel a kagylót.

– Filamér magánnyomozó – jelentkeztem szelíd üzleti hangon, de majd felfüttyentettem, amikor meghallottam, kihez van szerencsém. S hirtelen eszembe jutott az eladott sárkány ügye. Az is így kezdődött. Ebből is masszív megbízás lesz, az biztos. Hiszen Nicefór nagyherceg, a miniszterelnök nem szórakozásból hív. Meg is mondtam neki.

– Bizonyára valami komoly ügy aggasztja nagyhercegséged. Legalább olyan, mint a múltkori.

– Komolyabb... De miből gondolta?

– Nagyhercegséged közvetlen telefonján személyesen hív. Ha az ország miniszterelnöke ezt szükségesnek ítélte, csak komoly ügyről lehet szó.

– Pontosan. Nagyon komoly. Nem is telefontéma.

– Mikor, hol jelentkezzem?

– Az lenne jó… Hm? ... Nem akarom, hogy lássák...

– Értem. Akkor viszont a miniszterelnökségen kívül kellene találkoznunk valahol.

– Igen. ... Ismeri az épületet?

– A múltkori alkalommal…

– Persze... Nos, a jobb szárny oldalbejárata közelében álljon meg a kocsival. Nem használjuk azt az ajtót, zárva van, de nekem van kulcsom.

– Hányra menjek?

– Mikor tud?

– Akár azonnal is.

– Mennyi idő alatt ér ide?

– Fél óra.

– Rendben, várom.

Bármennyire is siettem, a készültségi táskám tartalmát ellenőriztem. Aztán a távozási adminisztráció. Bekapcsoltam a telefonfigyelőt. Becsuktam a laborajtót. Az ablakot viszont nyitva hagytam. Azon keresztül a levegőn kívül csak a madárkák jöhetnek be. Tehetik. Vettem a zakóm, aztán a táskám. Az előszobában bekapcsoltam az ajtófigyelőt, s kilépve a mágneses zárat.

Lecsorogtam a lépcsőn a garázsig, s lustálkodó VW-met mozgásra serkentettem.

Kicsit kerültem, hogy a délelőtti forgalmat szelídebb részén találjam, de ráfáztam. Az egyik szűkebb utcában éppen az orrom előtt akadt el egy kamion. Tudta, mi hiányzik nekem. S mire kikeveredtem a csapdából, rám szorult az idő, nem kényelmeskedhettem. Merész vezetésemet úton-útfélen többen dicsérték. De bizonyára nagyobb tisztelettel tették volna, ha tudták volna, csak azért sietek, mert a miniszterelnökkel van találkozóm. Őt igazán nem illik várakoztatni.

Így aztán időben értem. De Nicefór is. Éppen stoppoltam a kocsit, amikor kilépett a kapun.

Azonnal behuppant mellém. Szótalan jattolt.

– Guruljon kicsit odébb, s ott hátrább, a fák takarásában keressen alkalmas beszélgető helyet.

Találtam megfelelőt.

Mikor behúztam a kéziféket, várakozva néztem rá. Nem figyelt rám. Maga elé meredt. Fehér szakálla meg-megrebbent, mintha magában beszélne. Nem tetszett a látvány. Meg is mondtam.

– Sok a gondom – dörmögte.

– Nem kell annyira odafigyelni.

– Nem olyan a természetem. Én érzem a felelősséget a csontom velejéig. És most ez a... –

elhallgatott, noszoltam hát.

– Tessék elmondani, mi ez az újabb gond?

Nagyot sóhajtott.

– Nagy gond – ismét a csöndet engedte közénk, elzavartam.

– Nos?

– Nos... – nyújtogatta szakállát, s ez lendületet adott szavainak. – Csak maga tud segíteni.

Őfelségének is ez a véleménye. Mint múltkor. De ez sokkal komolyabb, mint a sárkányé volt. Arról van szó… – hirtelen felém fordult. – Ismeri Goriánt és Goriónt?

– Az ikeróriásokat? Persze. Azaz, amennyire egy monteludói ismeri őket. Egyszer én is

megnéztem magamnak... Mi van velük?

Ismét sóhajtott, megrezdült tőle hosszú fehér szakálla.

– Az egyiket Goriánt tegnap éjjel… elrabolták!

– Micsoda?! – heves, de helytelen mozdulatomra kormánykerekem figyelmeztetett, nem is gyöngéden. – Elrabolták? Egy óriást? Nem létezik! Ez valami tréfa lesz. Rossz tréfa.

– Bár az lenne. … Tízezer tallér váltságdíjat követelnek érte!

Füttyentettem.

– Akkor ez halálosan komoly.

– Kétségtelen. Azért beszélünk róla.

– Csakhogy bármennyire is szívesen segítenék, ez az ügy igazán nem az én…

Leintett.

– Várjon! Elmondhatom azt a keveset, amit tudok. ... Ma reggel felhívott Tagór, az Idegenforgalmi Központ igazgatója. ... Ugyanis, ha esetleg nem tudná, az ikeróriások...

– Tudom – takarítottam meg a magyarázatot. – Mint idegenforgalmi látványosság, a Központ alkalmazottja mindkettő.

– Igen... Nos, Tagór a következőket közölte. Ma kora reggel megjelent nála az óriások gondnoka...

valami... nem emlékszem a nevére... és... Röviden: reggel az egyik óriás helyett egy levelet talált.

Ebben tízezer tallért követelnek Goriánért, mégpedig ma estére, ellenkező esetben megölik. S ez a fenyegetésük, ha a rendőrséget értesítik az ügyről. Érti már?

Értettem, ha nem is akaródzott, s rákérdeztem.

– És mi a hivatalos álláspont?

– Természetesen fizetni kell.

– De kinek?

– Ha mi azt...

– Félreért nagyhercegséged. Azt kérdezem, ki fizet? A rablók kitől várják a pénzt?

– Nem mindegy?

– Nem. A levelet kinek címezték?

– Úgy tudom, nincs címzett. De, mivel az óriásoknak köztudottan nincs vagyona, nyilván úgy gondolták, az állam fizet.

– És fizet? Mint… látványtulajdonos?

– Fizet! – lendült a szakálla. – És nem azért, mert látványról – szigorodott a hangja –, hanem egy

életről van szó! Különben is, mondtam, nekik nincs pénzük. A fizetésükből élnek. Az államnak kötelessége fizetni!

– Ez persze csak nagyhercegséged álláspontja.

– Őfelségéé is. Ez ügyben ugyanis ketten döntöttünk. Sürgős is, és titokban kell tartani. S ha…

– Értem – rövidítettem. – Csak azt nem – pedig nagyon is értettem, de hallani is akartam –, ha fizetnek, miért van rám szükség?

– Hátha a rablók nyomára juthatna, s utólag… Tízezer tallér nem kevés pénz.

– Nem. S ez csak az első részlet lesz.

– Mit mondott?! – szúrta felém szakállát.

– Nagyon valószínű, hogy megismétlik a követelést, mielőtt elengednék. ... Ha egyáltalán elengedik.

– Nem! – rémültre kerekedett a szeme.

– A nemzetközi szakirodalomban ismertetett esetek többségénél már az első követeléskor halott volt az elrabolt személy.

Megborzadt.

– Ilyet ne tételezzünk fel!

– De a lehetőséget figyelembe kell venni. ... Az én feladatom tehát...

– A maga feladata – vágta szavam – az egész ügy elintézése. Belátása szerint intézkedik. Szabad kezet kap.

– És a teljes felelősséget.

– Nem úgy gondoltam.

– De ez vele jár.

Nem válaszolt. Én is hallgattam. De ő volt a türelmetlenebb.

– Nos, vállalja? – kérdezte keményen, de kérő tekintete nagyon hasonlított a királyéhoz, s mintha megérezte volna, már mondta is – egyébként őfelsége is erre kéri.

Ezzel aztán kihúzta talpam alól a talajt. Nincs mese, vállalnom kell, hiszen én őfelsége magánnyomozója vagyok. Amellett XII. Kajetán nem csak a királyom, hanem igen megszeretett munkatársam is volt abban a bizonyos ügyben, amelyiknek sikeres befejezte után kaptam ezt a címet. Persze, lelkesedés nuku. Veszélyes az ügy. De nem az én életemet, másét kényszerülök kockáztatni, s ez döntően más.

Úgy látszik, érzelmeim arcomon sétafikáltak, mert Nicefór bólogatott.

– Megértem, kedves Filamér, tökéletesen megértem a habozását. De megnyugtathatom meggyőződésem most is, mint múltkor, hogy tökéletes sikerrel fejezi be ezt az ügyet. Ebben egy

pillanatig sem kételkedem.

– Nagyhercegséged bizalma megtisztelő, de...

– Nincs de! – intette le kezével is. – A siker biztos. Nos?

– Vállalom – nyögtem ki kényszeredetten.

– Köszönöm! – ragadta meg a kezem. – Azonnal aláírom a megbízólevelét – mosolyra szaladt a szája. – Még bélyegzőt is hoztam.

Megírtuk a táskámon, aztán zsebre tettem a megbízást.

– Néhány kérdésem lenne – fordultam Nicefórhoz.

– Az természetes. Tessék!

– Kit tud az ügyről?

– Őfelségén és rajtam kívül Tagór, említettem, az Idegenforgalmi Központ igazgatója, aztán a gondnok, …a neve most nem jut eszembe, és természetesen a testvér Gorión.

– Senki más?

– Tudtommal nem.

– Akkor Tagórnál kezdem.

– Ha visszamentem, telefonon közlöm vele, ön a tejhatalmú megbízottam, mindenben engedelmeskednie kell.

– Köszönöm. És kivel tartsam a kapcsolatot?

– Mondtam, saját belátása szerint cselekszik, és majd referál nekem, ha úgy gondolja, s ha szükségesnek tartja – elmosolyodott – utasít valamire. Teljhatalma van.

– Értem.

– Közvetlen telefonom?

– Valamennyit feljegyeztem még a múltkor.

– Ha nincs több kérdése, visszamehetnénk az oldalkapuhoz.

Visszagurultam.

Mielőtt kimászott a kocsiból, kezet szorított.

– Még egyszer köszönöm kedves Filamér.

– Majd a végén.

– Már most is lehet, én tudom – rám mosolygott, becsapta a kocsiajtót, s eltűnt az oldalbejáraton.

Indítottam. Derék VW-m mintha érezte volna, hogy nehéz útra indulunk, makrancoskodott. De

sikerült megnyugtatnom. Aztán igyekezve furikáztam az Idegenforgalmi Központhoz.

A belvárosban települt egy más célra épült régi palotában. De azért előkelősködött. Már a portásnál kezdte. Amikor megtudta, hogy közönséges monteludói vagyok, nagyképűsége a stukkókat veregette. Jól tette, volt rajtuk por elég. Nyakába hullhatott, mert kegyeskedett megmondani, hol találom az igazgatóját.

Nélküle is eligazodtam volna. Ötnyelvű táblák terelték a járatlan utast. Az igazgatóság természetesen az első emeleten terpeszkedett. Szó szerint, mert fél folyosót foglalt el a szolgálati helyiség.

Persze, a titkárságon kellett kezdenem. Divatlapból kivágott titkárnő fogadott száj-mosollyal, a szeme közömbös maradt. De mikor meghallotta a nevem, megcsillant a pupillája.

– Az igazgató úr már türelmetlenül várja önt. Többször érdeklődött, megérkezett-e már? Azonnal bejelentem – tűnt el a párnázott ajtó mögött, de máris visszaperdült. – Parancsoljon!

Parancsoltam. Besétáltam. Gondosan becsuktam mögöttem a hatalmas ajtószárnyakat. Mintha várkapu lenne. Aztán gyalogolni kezdtem. A hatalmas terem végében, ablak közelében egyszerű

íróasztal. Mögötte... Meglepődtem, mást vártam. Inkább tudósnak tűnt, mint egy ilyen intézet igazgatójának. Beléptemkor azonnal felkelt és elém sietett.

– Üdvözlöm kedves Filamér úr! – rázta a kezem. – A miniszterelnök úr már jelezte jöttét, és én türelmetlenül vártam... Parancsoljon – terelt egy hatalmas ülőgarnitúrához, elvesztünk benne. –

Mivel kínálhatom?

– Köszönöm semmivel.

– Dohányt sem?

– Magamért szívom.

– Én is így vagyok vele.

Rágyújtottunk, és az első füstkarikánál felszólítottam, mondjon el mindent, amit tud.

Megtette, de zavarosan. Kérdezősködnöm kellett.

– Tehát ma reggel fél hétkor, amikor az ikeróriások gondnoka, Kreofór reggelizni hívta őket, csak az egyik jelent meg, Gorión?

– Igen, és akkor...

– Pillanat! … Hasonlítanak az ikrek?

– Rendkívül.

– Hogyan állapította meg akkor Kreofór, melyikük hiányzik?

– Goriánnak, az elsőszülöttnek a bal fülén anyajegy van.

– Értem. Tehát Kreofór azonnal láthatta, hogy Gorión van ott.

– Persze. És akkor elmentek megkeresni Goriánt, azaz, hogy a hálószobájába mentek és nem

találták ott.

– Másutt nem is keresték?

– Minek? Hiszen... Persze, elfelejtettem mondani, Gorián ágyában a párnáján megtalálták a levelet.

Az előbb már odaadta, megnéztem ismét.

Közönséges irkalapra nyomtatott kis betűkkel írták. S ha egy személy, akkor bal és jobb kézzel betűnként váltva, vagy többen alkották a szöveget:

„goriant jo helyre vitük 1000 talert meger, anyiert vissza engeggyük, ha kedves az elete maguknak, fizetnek, a zsaruknak nem szolnak. penzt tegyék az e16 ut 8 kilometerkovere ma ked este fel kilenckor. senki ot ne legyen, mert gorian bánnya. papircsomagban sarga szalagal kötve”

Kivettem a táskámból az ujjlenyomat-vizsgálót. Kétfélét találtam a papíron. Az egyik férfié volt. Az enyém nem lehetett, mert zsebkendővel fogtam. Lehet Tagóré. Egyezett.

– Persze – bólogatott, néhányszor már megfogdostam.

A másik, mintha gyermeké lenne.

– Az biztosan Kreofóré lesz – villogtatta rám szemüvegét Tagór. – Ő találta meg, s adta át nekem.

– Kreofór, a gondnok, gyerek? – néztem rá hitetlenkedve.

– Na igen, maga nem tudhatja. Kreofór ugyanis manó.

– Manó? Akkor talán lehet. No, majd a helyszínen ellenőrzöm.

Ismételten elolvastam a szöveget, de Tagór közbe kíváncsiskodott.

– Talált valami nyomravezetőt?

– Azt talán nem, csak feltűnőt.

– Éspedig?

– Túlságosan szabályosak a helyesírási hibák. Így csak olyan valaki ír, aki tudja, hol lehet hibázni, és csak ott hibázott. Aki nem tud helyesen írni, másutt is téved. Tehát nem volt elég intelligens a levélíró – mintha furcsán csillant volna a szemüvege, erre eltettem a levelet. – Első nekifutásra ennyi elég, majd később foglalkozom vele. De néhány kérdésem van még.

– Parancsoljon, Filamér úr! – nézegetett várakozva Tagór.

– Mit csinált Kreofór azután, hogy megtalálta a levelet?

– Hozzám rohant vele.

– Miért önhöz?

– Az óriások ügye igazgató közvetlen.

– És ön mit tett?

– Azonnal jelentettem az ügyet Nicefór nagyhercegségének.

– Miért neki?

– Az Idegenforgalmi Központ a Minisztertanácshoz tartozik ugyan, de ebben az esetben helyesebbnek véltem a fejhez fordulni. Őnagyhercegsége meg is dicsért érte.

– Tehát az említetteken kívül más nem tud a rablásról?

– Én nem szóltam róla senkinek.

– A titkárnőjének sem?

– Ugyan! – valódi felháborodása megnyugtatott.

– Azt tessék megmondani, az ikeróriások tulajdonképpen milyen kapcsolatban vannak a Központtal?

Tagór zsebkendőjével pucolgatni kezdte szemüvegét, közben hunyorgatva nézett rám.

– Tulajdonképpen... nos, az én ötletem volt. Tudja, régtől tisztelem és sajnálom is őket, mert tényleg sajnálatra méltóak – szorgalmasan pucolta tovább a szemüvegét. – Nehéz volt az életük.

Munkát sehol sem kaptak. Az állam sem foglalkoztatta őket, néha napján segélyt juttatott. Bizony, nyomorogtak. Akkora szervezetet, mint az övék, két zsömlével nem lehet táplálni. Na és a ruházkodás! ... Igaz, lakbért nem fizettek. Az óriáslak ősi tulajdonuk, de adót igen, és… Szóval enyhén szólva, nyomorogtak. Tudom, gyakorta látogattam őket – befejezte a pucolást, feltette szemüvegét. – Tapasztaltam, mások is látogatják őket, de csak kíváncsiságból. Kézenfekvő gondolat volt, hogy így ők pénzt kereshetnének. Annál is inkább, mert Ludócián kívül óriások nincsenek.

Ikeróriás azonban nálunk sincs több. Amellett az óriáslak is muzeális értékű és... – zavarodottan mosolygott. – Szóval, hogy rövid legyek... Amikor a Központ igazgatója lettem… húsz évvel ezelőtt, nos, elintéztem a dolgot. Megbeszéltem Goriánékkal és ők nagyon örültek a megoldásnak. Megírtam a javaslatomat és elfogadták. Így aztán az Idegenforgalmi Központtól tisztességes fizetést kapnak, meg egy gondnokot, aki az összes ügyeiket elintézi. Az ő feladatuk csak annyi, hogy szombat, vasárnap kivételével, délelőtt 10-től 12-ig és délután 2-től 5-ig el kell viselniük az érdeklődők látogatását. A látogatók a szokásos múzeumi belépődíjat fizetik, amit a Központ bevételez. Az összeg majd minden évben fedezte a kiadásokat. Tehát az állam nem csinált rossz üzletet... Hát ez van velük

– mosolyodott el ismét.

– Köszönöm a kimerítő tájékoztatást. Most már egyértelmű, hogy a váltságdíjat az államnak kell fizetnie.

– És fizeti? – nem csak a hangja, tekintete is szorongó volt.

– Minden bizonnyal, ha más megoldás nincs.

– És lehet? – csillant a szemüvege.

– Nem tudom. Még csak informálódom – felálltam. – Köszönöm az ön felvilágosítását is.

– Kérem – emelkedett ő is, – parancsoljon velem. Nem csak utasításom van rá, de szívem szerint is teszem.

Ezt is megköszöntem. Elkértem közvetlen telefonszámát, lakásadatait és elköszöntem.

Gondosan becsuktam mögöttem a hatalmas ajtószárnyakat. Főigazgatói mosollyal biccentettem a divatlapból kivágott titkárnőnek, a kapuban álló portásról már főúri módon nem vettem tudomást, és olyan előkelőséggel huppantam derék VW-m kormánya mellé, hogy belenyikkant.

Most pedig jöhetnek az ikeróriások.

2.

Ha kétszer egymás után is csináljuk ugyanazt, már nem ugyanaz – tartja a mondás, és igaza van.

Akárcsak valaminek megtekintéséről is legyen szó. Legfeljebb a hasonlóság, de nem az egybevágóság azonosít.

Tapasztaltam most is, amikor az óriás-lak felé közeledtem. Jó néhány év ezelőtti látogatásomhoz a vidámság emléke fűződött. Most már messziről, ha nem is a tragédia, de a komorság felhői árnyékolták. Pedig a hely, ahol az óriás-lak települt, eredendően szép volt, a szépség pedig sosem lehet komor.

Valamikor jóval Monteludón kívül ütött tanyát, ma már fenyegették a város előőrsei, de még tisztes távolban megálltak. Az óriások földbirtoka jókora kiterjedésű volt, s az őstermészet burjánzott benne akarata szerint. Az országúttól ma is jól ápolt, széles, kavicsos út kanyargott hatalmas fák között a lak felé. Ősidőktől így nevezték, bár a lak elnevezés sehogy sem illett arra a hatalmas épülettömbre, amelyik az utolsó kanyar után elém döbbent. Szinte hegyként meredezett az ég felé.

Sajátos stílusát sok évszázaddal ezelőtt alkották. Ma már inkább csak vonalai sejtették, mert az egész épületet befutotta a vadszőlő, még a legmagasabb torony tetejére is felmászott. Az ablakokon meg-megcsillant, a réztetőkön meg-megcsúszott a délelőtti napsugár, amikor a felhők mögül kikandikált a tájra. Ugyancsak játszadozhatott, amíg az óriásokhoz méltó épület minden zegzugába bekukucskált.

A főbejárat előtt jókora térség terpeszkedett. Sehogy sem illett a környezethez. Kiabálva árulkodott arról, hogy utólag parkolónak létesítették. Az eredeti sokkal esztétikusabb volt.

Egy kocsi sem táborozott ott. A bejárat közelében landoltam. Kikászálódtam a kocsiból, s a kapuhoz lépdeltem.

A hatalmas, időrágott tölgyfakapu nyílószárnyain két kamion egymás felett, és párosával is befért volna. Alsó közepén szinte elveszett a külön nyíló emberszabású kisebb kapu. Jókora tábla csúfította el, s rajta a felirat:

„Óriások laka. Gorián és Gorión, az ikeróriások. Látogathatók: hétfő - péntek 10-12, 14-17 óra, Tessék csengetni.”

Alatta azonban rajzszeggel erősített cédulán kalligrafált írással: „Betegség miatt zárva!”

No igen, de nem nekem. Meghúztam a harangkötélnek is beillő csengő huzalt, s megrezzentem, mert bizony harang szólalt meg.

Rövidre rá kivágódott a kiskapu, s nyílásában egy manó jelent meg. Füle hegyesebb volt az átlagos manófülnél. Simaságában is időtlenül öreg arcáról sugárzott a düh, ahogy rám kiabált:

– Nem tud olvasni?! Betegség miatt zárva! – előre álló két felső metszőfoga fenyegetően meredt rám. – Zár-va! – s már lépett volna vissza, de amikor elkaptam az övét, meglepődve megállt. A csendet felhasználva megkérdeztem:

– Kreofór úr?

Akaratlanul biccentett.

– Filamér – mutatkoztam be, foglalkozás nélkül. – Gondolom, Tagór úr már...

– Ó, igen! – rándult kényszermosolyra a szája. – Elnézést kérek, de igazán nem tudhattam, s ma már elég sok...

– Semmi vész – intettem. – Érthető.

– Tessék befáradni – lépett hátrább.

Befáradtam. Gondosan bezárta mögöttem az ajtót.

A hall nem közönséges méretei között még én is manónak éreztem magamat. Feketére öregedett falborítás terült az ajtók, ablakok, s a kandalló által szabadon hagyott helyeken. Felette alig világosodott a fal és a mennyezet. Padozatát viszont megvilágította az ablakokon beszűrődő

napsugár.

A kandalló két oldalán két hatalmas tölgyfa karosszék, közöttük viszonylag kisebb asztal. Vele szemben, a fal, illetve az ablakok felé hosszú, keményfa lócák, de már embernyi méretben. Ha Kreofór nem is árulja el, kitalálom, hogy itt fogadják az óriások a látogatókat.

– A többi helyiségbe nem vezetik be őket? – néztem Kreofórra.

– Csak kivételes esetekben azokat, akik a Központtól erre engedélyt kapnak.

– A lakószobákat is láthatják?

– Igen.

– S azok hol vannak?

– Az első emeleten.

– Egymás mellett?

– Nem. Egyik szárnyon Goriáné, a másokon Gorióné.

– A látogatókat ki vezeti?

– Én.

– Persze, megfelelő borravalóért, az engedély nélküli látogatóknak is megmutatja ezeket.

– No de kérem! – csattant Kreofór.

– Igen, vagy nem?! – ripakodtam rá.

– Ez a kérdés...!

– Közölte magával Tagór, amikor jelezte jöttömet, hogy a miniszterelnök úr teljhatalmú megbízottja vagyok?

– I-igen – nehezen nyögte ki.

– Mit mondott még?!

– Hogy… mindenben engedelmeskedjem – a düh határozottan elcsúfította egyébként szabályos manó arcát.

– Akkor feleljen a kérdésemre! Beengedett oda engedély nélkülieket is?

– Be. Az..! – gyorsan harapta a többit.

– Vagyis bárki terepszemlét tarthatott a rablás előtt.

– Ah! – villant a tekintete. – Erre én nem is gondoltam. ...De nem óhajt leülni, Filamér úr? Ott, a hall másik végében van nekünk megfelelő ülőhely. Vagy inkább Goriónnal...?

– Előbb magával akarok beszélni.

Csak most érzékeltem, hogy valóságban milyen nagy ez a hall, amikor átgyalogoltunk rajta.

Szinte elvesztünk benne.

Amikor letelepedtünk, rágyújtottam. Kreofór mentegetőzni kezdett.

– Bocsánat, Filamér úr, de nem kínálhatom meg. Én nem dohányzom, a fiúk pedig pipáznak. De parancsoljon kérdezni – szeme ugrált, mint a madáré, de az én tekintetemet még véletlenül sem találta el, s ezt én nem szeretem. Akaratlanul is keményedett a hangom, hogy felszólítottam.

– Minden részletre kiterjedően mesélje el nekem a mai nap eseményeit! ...Maga itt lakik?

– Is, is. A városban van a lakásom, de itt is rendelkezésemre áll egy szoba. A körülmények határozzák meg, mikor, hol vagyok.

– Tegnap, illetve ma éjjel hol volt?

– A városi lakásomban aludtam.

– Akkor kezdje a beszámolót tegnap estétől... mondjuk a vacsorától kezdve.

Tekintete pillanatra rám suhant. Furcsán villant, de nem értékelhettem, mert rögvest tovább kalandozott a hall hatalmas távlatain. El is tűnt a szemem elől.

– Tegnap este, mint mindig, hétkor megvacsoráztunk... – hadarta leckeszerűen, de megakasztottam.

– Ki főz maguknak?

– Hát a fiúk. Gorián és Gorión felváltva.

– Tegnap?

– Délben Gorión főzött, vacsorára csak melegítettünk. Gorián rakosgatta fel, ő is tálalt.

– Hol vacsoráztak?

– A konyhában. Általában ott eszünk.

– Értem. Folytassa! – megint felém villant a szeme egy pillanatra, s mintha a füle is jobban hegyesedett volna. Talán nem szereti, ha utasítást kap, hogy nagyobb kedve legyen, hozzátettem: –

Legyen szíves.

– Aztán amíg eltakarították a vacsora maradványait, mint mindig, megnéztem, hogy a főkapu zárva van-e.

– Pillanat! A nagy szárny zárját is? – kételkedtem, de rögvest beláttam, felesleges kérdés, amikor tekintetem átszaladt a hallon, és megállapodott a kapu hatalmas keresztpántján. – Rendben... De ha már itt tartunk, engedjen meg egy nem egészen kapcsolatos, de a nagyságrendről eszembe jutó kérdést. Logikusnak látszik, hogy ahol ilyen méretek uralkodnak mint itt, az óriások gondnoka egy, az átlagosnál jóval magasabb termetű férfi legyen, mégis manó, illetve ön az. Miért?... Remélem, nem ért félre.

Valódi manómosoly suhant át az arcán, még szavában is ott bujkált, hogy válaszolt.

– Valóban furcsának tűnhet ez a megoldás, de egyszerű oka van. Engem ugyanis régi barátság fűz a fiúkhoz. S amikor Tagór úr megbeszélte velük ezt a dolgot, ragaszkodtak ahhoz, hogy én legyek a gondnokuk. Inkább vállalták azokat a feladatokat, amelyeket én, termetem miatt nem tudok elvégezni. És én is szívesen vállaltam a gondnokságot, kellemes, kényelmes munka... Ennyi az egész.

– Értem, és köszönöm a felvilágosítást. Kérem, folytassa, mit csinált azután. Ellenőrizte a földszinti ablakokat is?