Az elnémítottak szószólója – Hét évtized küzdelem Kínával hazámért és népemért
Author: Őszentsége, a Dalai Láma
Date: 2025
Description: Miért kellett a Dalai Lámának 1959 egy fagyos éjszakáján álruhában menekülnie Tibetből, és miért nem térhetett vissza soha? Hogy telepedett le Indiában és hogyan próbálta segíteni népét Dharamszalából? Hogyan formálódott meg benne az erőszakmentes küzdelem víziója, és miért lett belőle mégis ,,szerzetesruhába bújt farkas" ellenfelei szemében? Az elnémítottak szószólója egy lenyűgözően következetes, bölcs békeharcos életének és Tibet vérzivataros évszázadának egybefonódó története a nagy testvér, Kína árnyékában. S míg a Dalai Láma a száműzetésből is hihetetlen energiával próbálja védeni népét
Publisher: Helikon Kiadó
Rights: © Minden jog fenntartva / All rights reserved

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Over Seven Decades of Struggle with China for My Land and My People

New York, William Morrow, 2025.

A fordítást szakmailag ellenőrizte a Sambhala Tibet Központ (Barcza Zoltán, Kovács Eszter, Szathmári Botond)

Copyright © 2025 by Gaden Phodrang Foundation of the Dalai Lama.

All rights reserved.

All photographs in the photo insert are courtesy of Tibet Museum, Dharamsala

Published by arrangement with William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers.

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Ábrahám Zoltán, 2026

Minden jog fenntartva

Tartalom

Előszó

Bevezetés

1. FEJEZET

A megszállás és az új urunk

2. FEJEZET

Találkozás Mao elnökkel

3. FEJEZET

Látogatás Indiába

4. FEJEZET

Menekülés otthonról

5. FEJEZET

Geopolitikai reflexió

6. FEJEZET

Pusztítás otthon, újjáépítés száműzetésben

7. FEJEZET

Lépések a párbeszéd felé

8. FEJEZET

A negyedik menedékünkhöz fordulunk

9. FEJEZET

A Tiananmen téri események után

10. FEJEZET

Gyakorlatok a szenvedés leküzdésére

11. FEJEZET

A millenniumi év vége

12. FEJEZET

A párbeszédek utolsó sorozata

13. FEJEZET

Leltárkészítés

14. FEJEZET

Mi ad nekem reményt?

15. FEJEZET

A mai helyzet és a további út

16. FEJEZET

Felhívás

Köszönetnyilvánítás

„A” FÜGGELÉK

Tibet: történelmi áttekintés

„B” FÜGGELÉK

Tibet és Kína szerződése, 821–822

„C” FÜGGELÉK

Kínai vezetőkhöz, Teng Hsziao-pinghez és Csiang Cö-minhez írott levelek

„D” FÜGGELÉK

Memorandum a tibeti nép valódi autonómiájáról

„E” FÜGGELÉK

Feljegyzés a „Memorandum a tibeti nép valódi autonómiájáról” című dokumentumhoz

Válogatott bibliográfia

Képmelléklet

A történelmi Tibet hagyományosan Ü-Cang, Kham és Amdó régiókból állt

Jogi nyilatkozat: Ez a térkép nem méretarányos, és csakis illusztrációként szolgál. A feltüntetett határok nem hitelesítettek, és nem hivatottak egyetlen kormány hivatalos álláspontját sem tükrözni. A hivatalos határokat illetően az Indiai Földmérési Hivatalhoz vagy a releváns mértékadó forrásokhoz fordulhat az olvasó.

Előszó

1959. március 17-ének sötét és fagyos éjszakáján, álöltözékben, csubát, hétköznapi világi ruhadarabot öltve kiosontam a Norbulingka palota főkapuján. Ezzel kezdődött az a – mint utóbb kiderült – több mint hat évtizedes száműzetés, amelyet szülőföldemtől, Tibettől távol töltöttem. Bár a menekülés gondolatának csíráját a kínai kommunisták 1950-ben kezdődött megszállása ültette el bennem, közvetlen kiváltó oka a tibeti fővárosban, Lhászában fokozódó feszültség volt, amely az 1959. március 10-ei népfelkeléshez vezetett. Az inváziót követően csaknem kilenc éven át próbáltam valamilyen megállapodásra jutni a kínai kommunistákkal népem biztonsága érdekében, ám ez lehetetlen feladatnak bizonyult. Távozásom után néhány nappal a Kínai Népi Felszabadító Hadsereg bombatámadást indított a város ellen. Így kezdődött a 20. század második felében szülőföldem és népem 21. századba nyúlóan is tartó tragikus története.

Attól kezdve, hogy 1959-ben indiai száműzetésbe kényszerültem, Tibet és népének ügye volt az elsődleges feladatom. Közeleg a kilencvenedik születésnapom. Tibet ügye továbbra is megoldatlan, s megoldatlan is marad mindaddig, amíg szülőföldem az elnyomó kommunista kínai uralom szorításában vergődik. A Tibetben élő tibetiek mint nép továbbra is meg vannak fosztva méltóságuktól és szabadságuktól, hogy – miként 1950 előtt több mint egy évezreden át – saját elképzeléseik és kultúrájuk szerint éljenek. Mivel ma Tibet új urai a tibeti identitás bármilyen megnyilvánulását fenyegetésnek tekintik, fennáll a veszély, hogy a „stabilitás” és a „területi integritás” nevében megkísérlik eltörölni civilizációnkat.

Könyvem elsősorban számvetés a kommunista Kína egymást követő vezetőivel Tibet és népe nevében több mint hét évtizeden át folytatott alkudozásaimról és tárgyalásaimról. Ám ez a könyv egyben felhívás is a kínai nép lelkiismeretéhez, különösen mivel a kínaiak közül sokakkal osztozunk az általam itt szanszkrit hagyománynak nevezett mahájána buddhizmus spirituális örökségén; de ugyanígy szól a szélesebb nemzetközi közösséghez is, hogy fordítson figyelmet a tibeti nép szenvedéseire. Szó szerint egzisztenciális válságban vagyunk: egy ősi nép kultúrájának, nyelvének és vallásának a fennmaradása forog kockán. A Pekinggel hosszú időn át folytatott tárgyalások tanulságai alapján a könyv bizonyos javaslatokat is meg kíván fogalmazni azzal kapcsolatban, hogy milyen úton haladhatunk tovább. Mivel hosszú történelemmel és önálló civilizációval rendelkező nép vívja itt a harcát, ha szükséges, ez a harc az én életem után is folytatódni fog. A tibeti néptől lehetetlen örök időkre megtagadni a jogot, hogy saját hazája őrzője és védelmezője legyen, és szabadságra törekvését sem lehet mindörökre elfojtani elnyomással. A történelem egy világos tanulságát ismerjük: a tartósan boldogtalan létbe kényszerített emberekből álló társadalom nem lehet stabil.

Bevezetés

A magam által tudatosan választott küldetéseimtől eltérően a Tibet nemzete és népe iránti felelősséget mások ruházták rám abban a pillanatban, amikor kétéves koromban elismertek a dalai lámának. Ez 1950-ben öltött hivatalos formát, amikor tizenhat évesen Tibet világi vezetője lettem.1 Attól kezdve kötelességem Tibetnek és népének, valamint kultúrájának a védelme: ez jelentette eddig életem középpontját, és ennek megfelelően fogok cselekedni, amíg élek.

Ez az elsődleges elkötelezettségem. Más elkötelezettségeket is magamra vállaltam, melyeket életküldetésem megannyi elemének tekintek: alapvető emberi értékek hirdetését az etika egyetemes vagy szekuláris megközelítése alapján, a vallásközi megértés és összhang előmozdítását, valamint a bátorítást India ősi bölcsességének és tudásának mélyebb megértésére. Örömmel tölt el, hogy ezeken a területeken sikerült kézzelfogható eredményeket elérnem, széles körű párbeszédeket folytatva, könyveket írva és a világ szinte minden zugába elutazva.

A számomra legfontosabb Tibet esetében azonban már sokkal nehezebb volt a dolgom. Fáradságot nem ismerve minden tőlem telhetőt megtettem, hogy tárgyalásos megegyezést kezdeményezzek a kínai kommunistákkal, akik 1950-ben megszállták hazámat. Három időszakban folyt intenzív párbeszéd: az 1950-es években, amikor fiatal vezetőként Tibetben éltem; az 1980-as években, amikor a kínai vezető, Teng Hsziao-ping nyitott a világra; és a 21. század első évtizedében. Életem és munkám minden más területén olyanokkal dolgoztam együtt, akik elkötelezettek voltak valamilyen közös vízió iránt, és kölcsönösen bíztak egymásban; olyanokkal, akik készek voltak őszintén kifejezni gondolataikat, még ha nem értettek is egyet velem, és akik hajlandónak bizonyultak valóban küzdeni és tanulni. A kínai kommunista vezetéssel, Mao Ce-tung elnöktől a jelenlegi elnökig, Hszi Csin-pingig, mindeddig sajnos egészen más volt a helyzet. Gyakran panaszkodtam amiatt, hogy a kínai kommunista vezetőknek csak szájuk van a beszédre, de nincs fülük mások meghallgatására.

Vegyük például a Tibetről szóló, a kínai kormány által 2021 májusában kiadott fehér könyvet. A dokumentum azzal a kijelentéssel kezdődik2, hogy az 1950-es kínai invázió nyomán a tibeti nép „örökre megszabadult a megszálló imperializmus bilincseitől, és az egység fényes útjára lépett”, és ma a tibetiek „stabil társadalmi környezetben, gazdasági és kulturális prosperitásban élhetnek”. E narratíva szerint a kommunista Kína „békés felszabadítása” óta a tibeti nemzet és nép folyamatosan emelkedő pályán halad a szabadság, a jólét és az elégedettség felé a Kínai Népköztársaság családjában. Ha ez bármikor is így lett volna az invázió óta, akkor hogyan magyarázható a tibetiek több mint hét évtizedes folyamatos ellenállása és elkeseredettsége Kína jelenléte miatt? Úgy tűnik, a kommunista Kína egyszerű választ ad a kérdésre: „a Dalai Láma klikkjének szeparatista tevékenysége” miatt. Ezzel a népünk szabadságáért folytatott hosszú, erőszakmentes kampányunkra és a páratlan nyelvünk, kultúránk, ökológiánk és vallásunk megőrzésére irányuló erőfeszítéseinkre utalnak. Mi, tibetiek vagyunk évezredek óta a Tibeti-fennsík őslakói, és minden jogunk megvan ahhoz, hogy továbbra is őrizzük saját hazánkat. A tibeti kérdés nem a gazdasági fejlődésről szól; elismerjük, hogy ezen a téren jelentős javulás történt a Kínai Népköztársaság gazdasági liberalizációja óta. A valódi kérdés egy népnek arról a jogáról és igényéről szól, hogy a saját nyelvében, kultúrájában és vallási örökségében élhessen. Mivel a Tibetben élőknek nem adatik meg a szólás szabadsága, ezért száműzetésem kezdete, 1959 óta kifejezetten rám hárul a feladat, hogy Tibet hangja, az elnémítottak szószólója legyek.

Célunk változatlan: kölcsönösen elfogadható, tárgyalásos megoldást találni; ehhez azonban a tibetieknek és a kínaiaknak végre tárgyalóasztalhoz kellene ülniük. A tárgyalásos megoldás megszületéséig nekünk, a szabad világban élő tibetieknek erkölcsi felelősségünk továbbra is hallatni szavunkat a Tibetben élő testvéreink nevében. Ez nem Kína-ellenes vagy „szakadár” magatartás. Őszintének és nyitottnak lenni távolról sem „szeparatizmust” vagy „elhajlást” jelent, hanem az egyetlen módját annak, hogy megteremtsük az alapot ahhoz, hogy mindkét fél megértse és elfogadja a másik igényeit. Csak akkor lehet tartós megoldást találni, ha olyan légkört teremtünk, amelyben mindkét fél szabadon beszélhet és tárgyalhat.

Szerencsésnek mondhatjuk magunkat, hiszen sok barátunk van világszerte, akik szolidaritásukat fejezték ki velünk és ügyünkkel. A szabad világ országai (különösen parlamenti szinten) és nemzetközi szervezetek is határozottan támogatják célunkat, Tibet valódi autonómiájának a kivívását: ugyanis a középútra törekszünk a tibetiek által áhított függetlenség és a mai helyzet között, amikor Kína megfosztja a tibeti népet attól, hogy saját hazájában valódi politikai cselekvő legyen, és kormányozhassa önmagát. Sok idevágó határozatot hozott az ENSZ és az Európai Parlament,3 illetve számos ország – köztük elsősorban is az Egyesült Államok – hozott fontos törvényeket is.

Különösen szerencsésnek mondhatjuk magunkat az Indiától és népétől kapott nagylelkű fogadtatásért és folyamatos támogatásért, függetlenül attól, hogy milyen kormány van épp hatalmon, attól a pillanattól kezdve, hogy menekültként Indiába érkeztem. India első miniszterelnökétől, a pandit Dzsaváharlál Néhrútól a jelenlegi miniszterelnökig, Narendra Modiig, India megingathatatlan az irántam és a tibeti menekültek iránt tanúsított vendégszeretetében és nagylelkűségében, és mindig támogatta a fiataljaink oktatására és kultúránk és intézményeink újjáépítésére irányuló erőfeszítéseinket. Számomra ez mindig nagyon szívet melengető volt.

Amióta a 7. században először fordítottak buddhista szövegeket szanszkritról tibeti nyelvre, Indiát „a nemesek földjének” (Árjavarta) tekintjük. A szívünknek olyannyira kedves buddhista hagyomány Indiából származik. Írásunkat a 7. században alkottuk meg, az indiai dévanágari írást mintául véve. Filozófiánk, pszichológiánk, logikánk és kozmológiánk mind az indiai Nálandá iskola ajándékai. Asztrológiai tudásunkat nagymértékben gazdagította, naptárrendszerünket pedig finomította az indiai kálacsakra tantra. Orvostudományunkra és gyógyászatunkra hatott az indiai ajurvéda. Az tehát, hogy India lett a második otthonom, rendkívüli támaszt jelentett nekem.

Életem nagyobbik részét Indiában töltöttem. Néha India fiának nevezem magam. Gondolkodásomat India gazdag filozófiai hagyománya, testemet pedig az indiai rizs és lencse táplálta. Amikor még rendszeresen utaztam külföldre, gyakran hangoztattam, hogy India két, az emberiségnek adott nagy ajándékának, a vallási pluralizmusnak és az ahimszának, vagyis az erőszakmentesség elvének a hírnöke vagyok.

1950 óta, azaz több mint hét évtizede része életemnek a Kínai Népköztársasággal folytatott intenzív párbeszéd. E hosszú időszak alatt legalább öt különböző korszakot láthattunk az ország vezetésében. Először, Mao elnök idején, az ideológia mindent felülírt a hatalmas és állandó társadalmi felfordulás közepette, amely a katasztrofális kimenetelű kulturális forradalomban tetőződött. Milliók haltak meg, és még többen szenvedtek rettenetesen. Ezután, Teng Hsziao-ping korszakában, az ideológia háttérbe szorult, és a hangsúly a vagyonszerzésre helyeződött. Teng a „gazdagodni dicsőség” szlogenjével vált híressé. Ezt követte Csiang Cö-min korszaka, a „három sarkalatos pont”4 gondolatával: a kommunista párt a munkásságon és a parasztságon kívül a kínai társadalom más rétegeire is igyekezett kiterjeszteni a befolyását. Ezután következett Hu Csin-tao korszaka és a „szocialista harmonikus társadalom” jelszava, amelynek során legalábbis a felszínen a Teng korszaka óta növekvő vagyoni szakadék csökkentésére helyezték a hangsúlyt. Ma Kínát Hszi Csin-ping irányítja, aki a „sajátos kínai szocializmus új korszakának” szlogenjével lépett föl. Hszi elmúlt tíz éve alapján az egyéni szabadság és a mindennapi élet tekintetében Kína mintha visszatérne a Mao-korszak elnyomó politikai törekvéseihez, melyeket azonban az ellenőrzés és a felügyelet legmodernebb digitális technológiáival érvényesít. Kínában lényegében a piacgazdaság és a lenini államirányítás iránti megszállottság kombinációja uralkodik. Ez alapvető paradoxon, amely rendkívül instabil helyzetet idéz elő, hiszen a kapitalizmus lényegi eleme a nyitott gazdaság, amely végső soron nyitott társadalmat követel, ám a párt a minden szinten érvényesülő ellenőrzésre fókuszál, ami viszont a társadalom zártságát követeli meg. A két erő egymással ellentétes irányba hat. Kérdés, hogy ez meddig tarthat.

Az elmúlt hetvenöt év történelme során hatalmas változás játszódott le a mélyben, miközben a felszínen az egyedüliként kormányzó kommunista párt folyamatos uralma érvényesült. Különösen Mao és Teng idejében zajlottak alapvető és megdöbbentően gyors változások. Akik elég idősek ahhoz, hogy emlékezzenek a hidegháborúra, talán fel tudják idézni, milyen stabilnak és tartósnak tűnt a Szovjetunió. De amikor eljött a változás, rendkívül gyorsan és a kremlinológusok döntő többsége számára is teljesen előreláthatatlan módon játszódtak le az események. Egyvalami biztos: egyetlen totalitárius rendszer sem tarthat örökké, sem egy személy, sem egy párt irányítása alatt, mert épp azzal a néppel kegyetlenkednek, melynek a nevében állítólag fellépnek, és mert a szabadságvágy hatalmas erőként munkál az emberi természetben. Ráadásul a totalitárius rendszereket épp az uralmuk természete teszi instabillá, ha rövid távon érvényesül is a fegyverek hatalma: e rendszerek ugyanis paranoiásak és gyanakvók: félnek a polgáraiktól. A kommunista Kína esetében az 1989-es Tiananmen téri, nagyszabású diákmozgalom mutatta meg a nép elszánt törekvését az egyéni szabadság kivívására és a valódi nyitás megvalósítására. Függetlenül attól, hogy Kína ma kívülről hogyan néz ki, továbbra is fennáll az egyszerű tény, hogy a nagyobb szabadság kivívására irányuló törekvés nem foszlott semmivé.

Annak köszönhetően, hogy Teng a kapitalizmus felé fordult, és megnyitotta országát a külvilág felé, Kína ma tagadhatatlanul jelentős gazdasági hatalom. A gazdasági hatalommal pedig természetesen együtt jár a katonai erő és a nemzetközi politikai befolyás is. Az ország sorsát a belátható jövőben az fogja meghatározni, hogyan él újonnan szerzett hatalmával a következő egy-két évtizedben. A dominancia és az agresszió útját választja-e bel- és külpolitikájában, vagy pedig felelősségteljesen lép fel, és konstruktív vezető szerepet vállal a világ színpadán az emberiség közös kihívásaival, a béketeremtés, az éghajlatváltozás és a szegénység problémáinak megoldásában. Kína ma válaszút előtt áll. Az egész világnak, de a kínai népnek is az az érdeke, hogy az ország az utóbbi utat válassza. Ez életbevágóan fontos Kína és a kínai nép számára is. Meggyőződésem, hogy Tibet régóta megoldatlan problémájának megoldása párbeszéd által erőteljes jelzés lenne mind a saját népe, mind a világ számára arra nézve, hogy Kína a második utat választja. Az ország vezetői részéről ehhez hosszú távú gondolkodásra, bátorságra és nagylelkűségre van szükség.

1. FEJEZETA megszállás és az új urunk

1950. október 7-én a Népi Felszabadító Hadsereg mintegy negyvenezer katonája átkelt a Dricsu (Jangce) folyón (a kelet-tibeti) Khamban. Október 19-ére elfoglalták Csamdót, és elfogták a nemrég kinevezett kelet-tibeti kormányzót, Ngavang Dzsigme Ngabót. Így kezdődött a kommunista Kína inváziója hazámban. A frissen függetlenné vált India tiltakozott a Kínai Népköztársaságnál, leszögezve, hogy az invázió nem szolgálja a régió békéjét. A tibeti életkorszámítás szerint akkor még csak tizenhat éves voltam. De gyanítottam már, hogy valami szörnyűség készül, mert egy alkalommal lopva a hitetlenség jeleit láttam Tadrak rinpocse régens arcán, amikor egy neki átadott levelet olvasott.5 Utóbb rájöttem, hogy a levél Ngabo kelet-tibeti kormányzó távirata volt, amelyben jelentette, hogy kínai katonák rajtaütöttek egy tibeti őrhelyen.

Pár perccel később a régens kilépett szobájából, és parancsot adott a kasag (kabinet) összehívására. November 11-én a tibeti kormány felhívást intézett az Egyesült Nemzetek Szervezetéhez:

Az Egyesült Nemzetek Szervezetének főtitkárához6

A világ figyelme Korea felé fordul, ahol nemzetközi erők szegülnek szembe az agresszióval. A távoli Tibetben zajló hasonló eseményeket senki sem veszi észre. Abban a hitben, hogy az agresszió nem folyhat akadálytalanul, és a szabadság nem marad védelem nélkül a világ egyetlen részén sem, vállaltuk a felelősséget, hogy Önön keresztül tájékoztassuk a világot a tibeti határvidéken történt eseményekről…

…Tibet Kína általi megszállása csak tovább növeli a konfliktusok sújtotta terület nagyságát, és fokozza a többi ázsiai ország függetlenségét és stabilitását fenyegető veszélyt.

Egyedül Salvador indítványozta, hogy Tibet kérdését az ENSZ Közgyűlése napirendre tűzze. Sajnos egyik nagyhatalom sem támogatta ezt a lépést. Azt reméltük, hogy Nagy-Britannia, tekintettel Tibethez fűződő történelmi kapcsolataira, így többek között a két ország között létrejött kétoldalú megállapodásokra, például a lhászai és a szimlai egyezményre (1904, ill. 1914), nagyobb rokonszenvet tanúsít irántunk, és mellénk áll Tibet történelmének e döntő pillanatában. De úgy tűnt, a világ elfordult tőlünk.

Nagy-Britannia és a többi nagyhatalom szerint nem volt teljesen világos Tibet státusza. Pedig nagyon jól tudták, hogy 1950-ben Tibet független ország volt. Tibet nemzetközi jog szerinti függetlenségét később, 1959-ben, az elmenekülésem után a Nemzetközi Jogászbizottság is megerősítette. Az a tragikusan ironikus helyzet állt elő, hogy valójában részben épp Nagy-Britannia és Oroszország, a „nagy játszmának” nevezett közép-ázsiai hatalmi harcban egymással szemben álló két nagyhatalom volt felelős azért, hogy ilyen zavaros lett a kép Tibet nemzetközi státuszáról. Különösen érvényes ez Nagy-Britanniára, hiszen az ország korábban közvetlenül tárgyalt Tibettel, önálló döntéseket meghozni képes, független nemzetnek tekintve azt. Fegyvereket is szállított országunknak, hogy megvédhesse keleti határait a kínaiakkal szemben. Ám Nagy-Britannia úgy folytatott kétoldalú tárgyalásokat a nacionalista Kínával, mintha a „szuzerenitás” homályos, a szuverenitástól megkülönböztetett fogalmára7 hivatkozva elismerné Kína igényét Tibetre. Történelmi szempontból úgy világíthatnám meg ezt, hogy Nagy-Britannia nem vette figyelembe a Csing-birodalom és a modern nemzetállami Kína közötti alapvető különbséget: míg az előbbi egy mandzsu birodalom volt, amelynek fennhatósága alá különböző időpontokban különböző nemzetek tartoztak, addig a modern Kína folyton azt hangoztatta, hogy nem birodalom, hanem antiimperialista, többnemzetiségű állam. Így a Tibetre támasztott igénye mögötti logika még akkor is hibás, ha a szuverenitás helyett a szuzerenitás elve szolgál hozzá alapul. Az, hogy a kompetens politikai szereplők nem vették észre (vagy nem voltak hajlandók észrevenni) a téves logikát, és nem fogadták el a Tibet függetlenségét igazoló konkrét tényeket, éppúgy szerepet játszottak abban, hogy Tibet „jogi státusza” nemzetközi nézőpontból homályos legyen, mint a Nagy Játszmában addigra már megtett lépések.

A kommunista Kína inváziója mély hatást gyakorolt rám. Emlékszem, hogy a Potala palota takarítóitól hallottam, hogy a tibeti főváros, Lhásza utcáit a Dalai Láma teljes világi hatalmát követelő plakátok árasztották el. Azt is mondták, hogy az utcán a tömeg rigmusokat skandált, követelve a Dalai Láma nagykorúságának elismerését. A közvetlen teendőkről azonban megoszlott a közvélemény: egyesek túlságosan fiatalnak tartották a Dalai Lámát, mások szerint valóban eljött az idő, hogy kezembe adják a hatalmat. Végül a régens vezette tibeti kabinet úgy döntött, hogy konzultál az állami jósokkal.8

A tét miatt félreérthetetlenül feszült hangulatú szertartás egy bizonyos pontján az egyik jós, miközben transzban volt, egy katát (fehér szertartási sálat) tett az ölembe, és azt kiáltotta: „Dü la bab” („Eljött az idő”). Így 1950. november 17-én, két évvel a rendes körülmények között érvényes hagyományos korhatár elérése előtt Tibet világi vezetőjévé váltam. Az alkalom emlékezetessé tételére általános amnesztiát hirdettem Tibetben, és kértem a bebörtönzöttek szabadon engedését.

A kommunista Kína erőszakos inváziója kényszerített vezető szerepbe. Ez az esemény a gondtalan fiúból egy csapásra olyan emberré változtatott, akinek súlyos felelősség nyomja a vállát: megtámadott nemzetem vezetése. Ezért mondom gyakran, hogy tizenhat évesen elvesztettem a szabadságomat. Hazám is ugyanazt a sorsot szenvedte el: november végére, körülbelül hét héttel az invázió kezdete után, Kham (Kelet-Tibet) gyakorlatilag elesett.

Egy teljes körű háború fenyegetésével szembenéző nép új vezetőjeként az év vége felé a kabinetemmel egyeztetve úgy döntöttem, hogy delegációkat küldök Indiába, az Egyesült Államokba, Nagy-Britanniába és Nepálba, abban a reményben, hogy sikerül meggyőzni ezeket az országokat, lépjenek fel az érdekünkben. A kelet-tibeti Csamdóba is küldtem delegációt, abban a reményben, hogy tárgyalást kezdeményezhetünk a megszálló kínai hadsereg kivonásáról. A kommunista kínai erők kelet-tibeti megerősödése miatt úgy döntöttünk, hogy a kabinetemmel együtt Lhászából az indiai határ közelében fekvő Jatungba költözöm, számolva az eshetőséggel, hogy el kell menekülnünk az országból. Furcsa módon Tibet uralkodójaként az volt az egyik első fontos tettem, hogy az indiai határ felé menekültem. Anyám azonnal megragadta az alkalmat, hogy zarándokútra induljon Indiába, és csatlakozott hozzá legfiatalabb öcsém, Tenzin Csögyal is.

A Népi Felszabadító Hadsereg eközben pihenőt tartott Gyamdában, Kham nyugati határánál. A Lhászába vezető út nyitva állt előttük, de a hadsereg erőszak alkalmazása nélkül akarta elfoglalni az ország maradék részét. Nem volt más választásunk, mint megbízni egy küldöttséget azzal, hogy utazzon Pekingbe a ránk kényszerített tárgyalás lefolytatására. Ngabóra, a kelet-tibeti kormányzóra esett a választásunk a küldöttség vezetőjeként. Felhatalmaztam, hogy megkezdheti a tárgyalásokat, de azzal a feltétellel, hogy a kínaiak nem nyomulnak tovább. 1951 áprilisában megérkezett a küldöttségem Pekingbe, és megkezdődtek a hivatalos tárgyalások.

Eleinte ugyan távíró segítségével szórványosan kommunikáltunk a küldöttséggel, ám később csend állt be, én pedig a jatungi kolostorban várakoztam. Majd 1951. május 23-án, miközben a régi Bush rádiómat hallgattam, a Pekingi Rádió tibeti nyelvű adásában hallottam, hogy aznap a Kínai Népköztársaság és a „tibeti kormány” aláírta a Tibet békés felszabadításáról szóló tizenhét pontos egyezményt. Olvasóim bizonyára el tudják képzelni, mennyire sokkolt a hír. A műsor arról is beszámolt, hogy Tibetet az elmúlt száz évben agresszív birodalmi imperialista erők tartották megszállva, amelyek mindenféle csalással és provokációval a rabszolgaság és a szenvedés mélységes bugyraiba taszították a népet. A hazugságok és sértések e keverékétől fizikai rosszullét fogott el.

Csak azután tudtam meg, mi történt valójában a tárgyalások során, hogy a delegációm visszatért Lhászába. Képviselőimet kényszerítették, sértegették, bántalmazták, személyes erőszakkal fenyegették meg, és katonai fellépést helyeztek kilátásba a tibeti nép ellen. Amikor a delegáció tárgyalóasztalhoz ült, egy előre elkészített, tízpontos megállapodástervezetet tettek eléjük. Küldötteim azzal érveltek, hogy Tibet független ország, és bizonyítékokkal támasztották alá állításukat. A kínai fél természetesen elutasította ezt. Ezután az eredeti tervezetet felülvizsgálva tizenhét pontosra bővítették a szöveget, és ezt végső ultimátumként terjesztették elő. A tibeti delegációnak nem maradt más választása, mint engedni a kényszernek. Mivel sem velem, sem kormányommal nem léptek kapcsolatba, Ngabo és kollégái nem voltak felhatalmazva semmilyen megállapodás aláírására Tibet nevében. A kínaiak mégis megkérdezték Ngabót, magával hozta-e a tibeti kormány hivatalos pecsétjét, s bár a kelet-tibeti kormányzói pecsét nála volt, ő tagadta, hogy bármilyen pecsét is lenne a birtokában. A kínaiak nem tágítottak: új pecsétet hamisítottak minden küldött számára, és 1951. május 23-án lényegében magánszemélyként íratták alá a dokumentumot az öt tibeti küldöttel.

Július 14-én fogadtam egy kínai küldöttséget, amely Mao elnök levelét hozta nekem. Azt mondtam Csan Csing-vu kínai tábornoknak, hogy a tizenhét pontos megállapodás ügyére csakis azt követően fogok reagálni Maónak, hogy visszatértem Lhászába Jatungból, és konzultálhattam más tibeti tisztviselőkkel. Érthető módon a lhászai Tibeti Nemzetgyűlésben heves vita folyt arról, visszatérjek-e a fővárosba. Akkor úgy döntöttem, hogy nem menekülök Indiába Jatungból, és elutasítottam az Egyesült Államok menedékajánlatát is. Végül úgy döntöttem, a legjobb, ha visszatérek Lhászába. 1951 szeptemberében a Tibeti Nemzetgyűlés rendkívüli ülést tartott. Ngabo hivatalosan bemutatta az állítólagos megállapodást. Hosszú vita után úgy ítéltük meg, hogy nincs más választásunk, tekintettel a kommunista Kína kapunk előtt állomásozó katonáira. Akkoriban a teljes tibeti hadsereg körülbelül 8500 katonából állt, míg a Népi Felszabadító Hadseregnek több mint 80 000 harcedzett katonája állt készenlétben, hogy bevonuljon Tibetbe. Tibet kis létszámú hadserege főként régi brit Lee-Enfield karabélyokkal, géppisztolyokkal és aknavetőkkel volt felszerelve.

A tizenhét pontos egyezmény olyan preambulummal kezdődik, amely Tibet történetének merőben fantázia szülte verzióját nyújtja Kína perspektívájából: „a tibeti nemzetiség a Kína (…), nagy anyaországunk határain belül élő, hosszú múltra visszatekintő nemzetiségek egyike”. Hadd idézzem a következő kulcsfontosságú rendelkezéseket:

•„…a tibeti nép visszatér az anyaország, a Kínai Népköztársaság nagy családjába.”

•„A helyi tibeti kormány aktívan támogatja a Népi Felszabadító Hadsereget abban, hogy bevonuljon Tibetbe és megszilárdítsa a nemzeti védelmet.”

•„A tibeti népnek joga van a központi népi kormány vezetése alatt nemzeti regionális autonómiát gyakorolni.”

•„A központi kormánynak nem áll szándékában megváltoztatni a Tibetben fennálló politikai rendszert. A központi hatóságoknak nem áll szándékukban megváltoztatni a dalai láma intézményét, funkcióit és hatásköreit.”

•„A tibeti nép vallási hiedelmeit, szokásait és hagyományait tiszteletben kell tartani, a lámakolostorokat pedig védeni kell.”

•„A tibeti nemzetiség írott és beszélt nyelvét, valamint iskolai oktatását lépésről lépésre, az aktuális tibeti viszonyoknak megfelelően fejleszteni kell.”9

Bár a megállapodást ránk kényszerítették, a dokumentum szövege egyértelműen kötelezi a Kínai Népköztársaságot, hogy regionális autonómiát és önigazgatást garantáljon Tibet számára, tartsa tiszteletben a vallásszabadságot, biztosítsa a nyelv védelmét; továbbá gondosan vigyázzon a földünkre és annak ökológiájára, és szavatolja azt a jogunkat, hogy különálló, saját kultúrával és kulturális örökséggel rendelkező népként éljünk. Ez az egyezmény képezte a kormányom és Kína közötti kapcsolatok alapját 1959-ig, amikor elmenekültem. Láthatólag ez lett a kiindulási alap a nemzetközi közösség bizonyos szereplői számára is a Tibet státuszával kapcsolatos álláspontjuk kialakításában. Mintha lenne itt egy különös ellentmondás. Az akkori geopolitikai helyzettől függetlenül tény, hogy ha úgy tekintjük, hogy Tibet 1950 után a Kínai Népköztársaság része lett, azzal igazoltnak vesszük a hódítás jogosságát és a kényszer hatására aláírt megállapodás érvényességét. Márpedig a tibeti delegációt kényszerítették a tizenhét pontos egyezmény aláírására, miközben a hatalmas létszámú megszálló hadsereg ott állt Tibet kapujában bevonulásra készen.

Bár Peking később történelmi érvekkel igazolta Tibet erőszakos megszállását, világosnak látszik, hogy legalábbis Mao számára Tibet megszállása leplezetlen területszerzési célt szolgált. Ezt tükrözi Edgar Snow amerikai újságíró és író előtt tett egyik kijelentése. Annak kapcsán, hogy a hosszú menetelés során a kínai Vörös Hadsereg tibeti területeken élelmiszert rekvirált, Mao megemlítette,10 hogy ez a kínai kommunisták egyetlen külföldi adóssága, melyet egy napon majd vissza kell fizetniük. Levéltári forrásokból ma már azt is tudjuk, hogy 1950 januárjában Mao megkérdezte Sztálint, kölcsönözne-e a Szovjetunió Kínának katonai szállító repülőgépeket egy tervezett tibeti invázióhoz.

Egyes geopolitikai szakértők és történészek tudomásom szerint két fő motívumot látnak Mao tibeti inváziójának hátterében, melyre közvetlenül a pekingi kommunista kormány megalakulása után került sor. Az egyik azzal függ össze, hogy Mao és kommunista társai szerint úgymond helyre kellett állítani Kína „nemzeti becsületét” az általuk „százéves nemzeti megaláztatásnak” nevezett időszak után. Felfogásuk szerint ennek fontos része volt az egykor a mandzsu Csing-birodalom részét alkotó területek visszaszerzése. Ebben a tekintetben Mao úgy érezhette, hogy Tibet függetlensége szemmel látható „veszteséget” vagy „ellentmondást” jelent, mivel a kommunista Kína igényt támaszt a hajdani Csing-birodalomhoz tartozott összes területre.

A második ok a szakértők sejtése szerint Tibet stratégiai jelentőségű földrajzi elhelyezkedésével függ össze, hiszen területe Kelet-Turkesztánnal (Hszincsiang-Ujgur Autonóm Területtel), Indiával, Nepállal és Bhutánnal, keletről pedig természetesen Kínával határos. 1954-ben a nálam három évvel fiatalabb Pancsen Láma – a tibeti buddhizmus egyik legfontosabb képviselője, akinek a tisztsége szorosan kapcsolódik a dalai lámáéhoz – elkísért egy pekingi útra. Mao a következőket mondta neki: „Most, hogy a tibetiek együttműködnek a hanokkal, országunk védvonalát nem a Jangce felső folyása, hanem a Himalája hegyei jelentik.”11 Vagyis a birodalmi logika szerint működő kommunista Kína csizmája alatt találtuk magunkat.

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

Borítótervező Oláh Gábor

Tördelte Izing Imre

ISBN 978-963-620-715-1

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

Barlow Condensed – SIL Open Font License

DM Sans – SIL Open Font License

Libre Baskerville – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Playfair – SIL Open Font License