Brett O'Conor

AZUTÁN

Fej vagy írás

© Brett O’Conor, 2024

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, illetve annak bármely részletét a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, vagy más módon – közölni.

A borító Petris Ariel munkája.

Tartalomjegyzék

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

81.

82.

83.

A könyvben szereplő karakterek kitalált figurák, bármiféle egyezésük, hasonlóságuk ma élő vagy már halott személyekkel, csak a véletlen számlájára írható egybeesések lehetnek.

A történet szintén a képzelet szüleménye, de mégis egy olyan, nem túl távoli jövőbe repít minket, ami nagyon könnyen eljöhet ha nem vigyázunk…

…és amit talán jó lenne elkerülni!

1.

Jeff Winter könnyednek szánt léptekkel szelte át a poros, lepusztult helyiséget. A világításra nem volt érdemes szót vesztegetni. Az egybefüggő teret nyolc-tíz csupasz izzó borította félhomályba. A helyiség talán százhúsz láb lehetett hosszában, hatvan keresztben. A bejárati ajtó mellett balra egy ócska pódiumon egy még ócskább felszerelésekkel zsonglőrködő, harmincas éveiben járó, aszott férfi keverte a zenét. Tekintetét valami szemét, szennyezett drog és alkohol homályosította el. Néhányan a terem közepén andalogtak a zene ütemére. A terem jobb oldalán öt-hat, szakadozott függönnyel leválasztott boksz adott némi magánszféra illúziót a bent ülőknek. A helyiség baloldali fala mentén egy bárpult szerűség látszott. Közelebb érve Jeff tisztán látta, hogy pult valaha egy jobb napokat látott, nagyjából négy láb magas, polcos szekrény lehetett. A vendégek felé néző furnérlapokat rongyos, egykor talán sötétkék, selyemfüggönnyel borították be. Az esetlen munka gyümölcseként, a jobb felső sarkában lévő szegről már leszakadt a borítás és egy visszataszító penészfolt éktelenkedett alatta. De ez láthatóan senkit nem érdekelt. A pult mögött egy kopasz, bajszos, grizzly medve alkatú férfi ténykedett. A felkarja akkora volt mint egy termetes, felnőtt férfi combja, az alkarjai pedig mint egy-egy gerenda. A csuklókat egy kézzel át sem lehetett volna fogni. Kezei, mint két sütőlapát.

-   Ekkora kezekkel, csak egészen komoly pisztolyokat lehet megmarkolni. – gondolta Jeff.

Majd azon mélázott, ha ez a gólem nem épp most ölte meg a csapost, akkor valószínűleg ő lehet az. Amikor odaért a pulthoz, a grizzly rezzenéstelen tekintettel meredt rá.

- Mi kell? – vetette oda neki.

- Fasza! – gondolta magában Jeff. – Ez aztán a modor!

Jeff odaadta az ajtóban kapott, tépett kartonfecnit, amelyen egy filctollal rajzolt kettes számjegy állt. Ez azt jelentette, hogy a vékony aranyláncért a hatszögletű medállal és a fél pár, köves fülbevalóért beléphetett a mulatóba és két italt ihatott. Végignézett a kínálaton és rövid töprengés után gint kért. A csapos rövid ideig kotorászott a pult lapja alatt, aztán minden udvariasság nélkül lökött elé egy láthatóan koszos vizespoharat, majd félig töltötte az átlátszó itallal. Esetlen mozdulattal áthúzta egy tollal a kartonlapon a kettes számot és mellé firkált egy egyest.

-   Kösz! – monda Jeff.

A gólem csak horkantott egyet feleltképpen és tovább kotorászott a pult alatt.

-   Na, ez sem agyérsebész volt a kölni klinikán. – gondolta Jeff elnézve az írásképet, aztán a zsebébe süllyesztette a kartonlapot.

Belekóstolt a ginbe. Az ital, valami meghatározhatatlan ízű, méregerős lötty volt, ami még véletlenül sem hasonlított ginre, de volt annyi esze, hogy ne kifogásolja a minőséget és a kiszolgálást. A pia marta és égette a torkát, de ez most nem érdekelte. Azóta mindössze kétszer ivott és az ital most jól esett neki. Frissítette egy kicsit a fülledt, nehéz levegőjű, nyomasztó légkörben.

Arrébb lépdelt, és lassan körbetekintett. Az egykori raktárépületben mindössze tizenöt-húsz ember lézengett. Többségében férfiak, néhány nő, és egy teljesen különálló bokszban, amiből jó rálátás nyílt az egész helyiségre, egy hat férfiből álló társaság. Azok mindannyian lezser, sötétszínű nyári öltönyt viseltek. Amennyire a félhomályban kilehetett venni, a négy nagydarab súlyos „vasakat” viselt az öltöny takarásában. A két másik árnyékba húzódva beszélgetett és iszogatott. Kiváltságosak lehettek, mert a bokszban egy valódi terítős asztal állt, üveges italokkal.

Jeff figyelte az ebben a nyomorúságos környezetben beszélgető, italozó embereket, és arra gondolt, semmi olyan nem történhet és semmi nem lehet annyira szar a világban, hogy az emberek ne akarják némi alkohollal és szórakozással levezetni a feszültséget. Megint végigtekintett a helyiségen és úgy érezte, ha harminc éve lépett volna be ide, egy lepusztult, retró, kocsmának hitte volna. De hát ma, ma van és nem harminc éve. Ma ez egy menő hely. Ma ez az egyetlen hely! A hajdan értékesnek vélt értékek, ma csak egy belépésre és talán egy pocsék italra elegendőek. Aztán rájött, hogy hülyeségeken gondolkodik. Elvégre ő is itt van és az egykori örökségből vásárolt magának egy laza estét. A zsebébe nyúlt és megforgatta a fülbevaló másik felét. Talán elég lesz egy harmadik italra.

Az ajtón most két férfi és egy nő lépett be egymás mögött. Elsőre úgy tűnt, együtt vannak de aztán a pult felé menet szétváltak. A gólemszerű csapostól elkérték az italaikat. A férfi még ott maradt és beszélgetni próbált vele, de néhány percnyi kísérletezés után feladta. A nő pedig a terem közepére ment és italát dajkálva táncolni kezdett. Csak úgy magának.

Valaha mutatós, világoszöld ruhájának vállpántján, egy feslett szakadás éktelenkedett. Azelőtt megszólták, kinevették volna egy ilyen viseletért, most még túlzottan elegánsnak is tűnt. A helyhez képest mindenképpen!

Jeff orrát ekkor savanyú izzadtságszag csapta meg. A férfi aki az imént még a csapossal próbált beszélgetni, most ott állt mellette és hülyén vigyorgott.

- Helló! Hogy ízlik a pia? Ezt a kotyvalékot azelőtt a disznóknak sem öntöttem volna oda.

- Baszki…! – gondolta Jeff. – Rendben van, hogy semmiféle kozmetikumhoz nem lehet már hozzájutni, de azért megmosakodhatnál!

Az ipse németül szólította meg, hát Jeff is németül válaszolt.

- Elég ocsmány. Ha tudsz jobbat helyette, szólj! Egy abszint lecsúszna.

Az izzadtságszagú felnevetett.

- Nincs jobb helyette! Ez az egy hely van és csak azt lehet inni amit látsz. Úgy egy évvel ezelőtt Bonnban még volt egy viszonylag normális ivó de aztán egyik pillanatról a másikra eltűnt a föld színéről. Szó szerint. Leégett. Én Bonnban voltam könyvelő. Most Monschau-ban élek. Általában két-háromhavonta eljövök ide. Te honnan jöttél? Még nem láttalak itt.

Jeff úgy gondolta, hamarabb megszabadul a faszitól és az orrfacsaró izzadságbűztől ha vált vele egy-két szót, aztán lerázza valamivel.

- Én Givet-ből jöttem. Kis város.

- Ismerem. Egyszer átmentem rajta. Ti mit csináltok? Mi próbálunk növényt termeszteni. Van egy-két csirkénk is de azokat nem esszük meg, mert kell a tojás, én viszont már rohadtul unom a vega-kaját!

- A barátom tanyáján élünk. Kis kolónia. Néhány-kecske, juh, disznók, meg persze zöldségek.

- Te nem vagy francia, ugye? Azelőtt mivel foglalkoztál?

- Nem, én angol vagyok. – Jeff úgy gondolta, ennyi hazugság még belefér. – Párizsban voltam, amikor az megkezdődött. Politológiát tanítottam.

- De érdekes! – élénkült fel az izzadságszagú.

Jeff el nem tudta képzelni, hogy ebben mi az érdekes?! Úgy érezte, a fickónak nagyobb szüksége van rá, hogy beszéljen, mint neki arra, hogy meghallgassa.

- Én Ralph vagyok. – mutatkozott be az idegen.

Ekkor a Ralph nevű kissé felé fordult, hogy kezet nyújthasson és Jeff kihasználta az alkalmat, hogy egy kapkodónak tűnő mozdulattal meglökje a másik kezét, amivel a poharát tartotta. Az ital alkalmi ismerőse ruhájára ömlött. Ralph szitkozódva hátraugrott, Jeff pedig szabadkozni kezdett, de a szeme sarkából látta, hogy a bokszban ülő hat fős társaságból ketten felugrottak és feléjük tekintgettek.

A zöld ruhás lány az éppen felhangzó, új szám ütemére egyre szélesebb mozdulatokkal táncolt tovább és a társaság lassan elvesztette érdeklődését Jeffék iránt. Inkább a zöldruhás produkcióját kezdték figyelni. Jeff padig arrébb sétált, hogy az időközben felszívódott izzadságszagú ne találja meg újra.

Később elkérte a második italát és az oldalajtó mellé támaszkodott. Csendben iszogatott, figyelte a mulató közönségét, rápillantott a zöldruhásra, aki immár szintén egy második italt kortyolgatott tánc közben. Úgy látszott itt senkit nem érdekel ha valaki egyedül táncol. Furán változott a világ.

Jól leplezett megdöbbenéssel vette tudomásul, hogy néhány vendég készpénzzel fizetett a további italokért. Látott Eurót, angol Fontot, de még Dollárt is. Ezt nem értette. Legjobb tudomása szerint a pénznek évek óta nem volt sem értéke, sem kereslete. Értelme pedig főleg nem. Eltűnődött, vajon hol váltják be ezeket az összegeket? Hiszen bankok már nem léteztek. Aztán felhagyott az értelmetlen mélázással. Ez most igazán nem az ő dolga!

Pár perc múlva az öltönyösök közül az egyik felállt és elindult felé. A mellette ülő gorilla azonnal felpattant és utána indult. Mielőtt kiléptek az oldalajtón, amelyről Jeff úgy gondolta, hogy az épület melletti WC-khez vezethet, sikerült megfigyelnie az öltönyöst. Legalább hatvan éves, barázdált arcú férfi volt. Arckifejezése arroganciát tükrözött és egy kicsit sem volt szimpatikus. Jeff elfordította a fejét és az italába nézett, hogy még véletlenül se vívja ki a testőr nem kívánatos figyelmét. Attól tartott, hogy egy leugatással vagy egy pofonnal gazdagítaná az estéjét, ha továbbra is a barázdáltarcút bámulná. De azok ügyet sem vetettek rá. Jeff lehajtotta a maradék italt és a fülbevaló párjával egy újabbat vásárolt. A gólem egy darabig esetlenül forgatta a kezében a parányi ékszert, aztán negyedig töltötte Jeff poharát.

Közben visszatért a barázdáltarcú és a gorilla, elmentek a zöldruhás mellett, egy pillanatra rámeredtek, aztán visszaültek az asztalhoz. Kicsivel később az öreg mondott valamit a másik testőrnek, aki erre elindult a lány felé és odaérve a fülébe súgott valamit. A zöldruhás szélesen elmosolyodott, válaszolt, mire a testőr a boksz felé mutatott. A lány pillantása a mutatott irányba fordult, majd néhány másodperc múlva újra elmosolyodott és bólintott. Elindultak a boksz felé és mikor odaértek a barázdáltarcú kezet nyújtott neki, de nem állt fel. Jeff megfigyelte, hogy a lány elhárította az öreg poharát és egy másikba töltött valamilyen alkoholt. Talán whiskyt. Az aszott dj továbbra is gépiesen pörgette a számokat és Jeff megállapította, hogy a zenei felhozataltól sem lett vonzóbb a hely. Néhányan távoztak, mások most jöttek be, páran táncolni kezdtek a poros betonpadlón. A Ralph nevű éppen egy párt idegesített folyamatos pofázással a helyiség túloldalán. Hála az égnek, jó messze Jefftől.

Nem sokkal éjfél után az öltönyös társaság készülődni kezdett, majd pár perc múlva a bejáraton át távoztak. A zöld ruhás lány az öregbe karolva velük együtt távozott. Jeff elgondolkodva nézett utánuk.

-   Valakinek érdekes éjszakája lesz! – állapította meg magában, majd az oldalajtón keresztül a WC-k felé indult.

A barázdáltarcú öreg, a fülledt kora nyári éjszakában, a parkoló poros úttestén keresztül, három fekete Audi terepjáró felé vezette a lányt. Közben a tulajdonos büszkeségével magyarázott és mutogatott körbe.

- Azelőtt, az egykori Maastricht-i kavicsbánya, a nyugatra lévő kis bányatóval és a Maas-al, kedvelt turista látványosság volt. Komoly hajóforgalom volt a folyón, az Albert-csatornán pedig fel lehetett hajózni egészen Antwerpenig. A bánya és az épületek a zavargások alatt menedéket jelentettek a környék lakóinak. Mikor a harcok elcsitultak, megláttam a területben lévő lehetőségeket és megszereztem. Most már az enyém. Ez a kis mulató népszerű a környéken, sokan járnak ide.

- Pedig méregdrága hely! – vágta rá kissé pimaszul a lány.

- Ugyan, kedvesem! – legyintett fölényesen a barázdáltarcú. – Hát azelőtt ingyen szórakozhattak az emberek? Én csak egy egyszerű üzletember vagyok. Azt adom, amit az emberek akarnak. Hogy ez megéri-e valakinek, azt mindenki maga döntse el!

A boltívesnek ható kocsibejáró túloldalán áramló folyó zubogása és az évek óta kikötött, rozsdásodó uszályok partoldalnak csapódó finom kondulásai egybeolvadtak az éjszaka neszeivel és a könnyű nyári szél alig hallható zúgásával. A mulatónak kinevezett raktárépületből újonnan felcsendülő zene hangjai elnyomták ezt a megnyugtató, halk háttérzajt. A lány körülnézett és szemügyre vette a mögötte elterülő nagyobb épületet is. A vakolat hatalmas darabokban hullott róla, emeleti ablakai szinte mind kitörtek. Az éjszaka fényeiben ijesztőnek hatott az elmúlás e mementója. Az öreg a nyitott kocsiajtó felé tolta a lányt.

- Jöjjön kedvesem! Megmutatom az otthonomat. – a testőrre mordult. – A Colline-t felé!

- Igen, Herr Kepper!

A konvoj megindult a kapu felé, majd jobbra fordultak a Maasboulvardra. Jobb oldalról a Sint-Pietersberg ötszázhatvanegy láb magas tömbje fenyegetően takarta el a csillagos eget. A lány tudta, hogy a hegyláb déli vonulata jelöli ki az egykori holland-belga határt, amit épp most léptek át. Hamarosan éles balfordulatot vettek a Rue Collineten és jobb kéz felől feltűnt a Lanaye-zsilip, amely a Maas folyó és az Albert-csatorna fontos csomópontja volt egykor. Átrobogtak Lanaye-on majd Nivelle-ben, a Rue de Liége és Rue Martin Gritte kereszteződésében megálltak egy kapu előtt, amely elzárta az utat előlük. Jól látszott, hogy utólag építették.

A kapu bal oldalán álló ház előtti területről kivágták a fákat és most ez szolgált a Kepper otthonát védő őrség északi szolgálati helyiségéül. Két HK G36-os gépkarabéllyal felszerelt őr sietett a konvoj felvezető autójához. A jobb oldali ablak lecsúszott és az ott ülő testőr kiszólt.

- Mi vagyunk!

- Herr Kepper is itt van?

- Igen. A másik autóban!

Herr Kepper mindeközben azon ügyködött a második autó hátsó ülésén, hogy a hanyagul a lány vállára vetett kezét betornázza annak ruhakivágásába. A lány egy ügyes mozdulattal elterelte a szemtelen kezet és kibámult az ablakon. Tudta mi vár rá de úgy érezte, részéről nem sürgős a dolog.

- Rendben, nyitjuk a kaput! – mondta az őrparancsnok.

Intett a társának, aki a hátára lökte az eddig a kezében tartott géppisztolyt és gyors mozdulatokkal kinyitotta a súlyos kaput. A konvoj sebesen áthaladt, az őrök bezárták a kaput és megvárták, míg az autók megálltak a körül-belül ötszázhetven lábra lévő háznál.

Amint az autók lámpái kialudtak, az őrök a ház felé indultak. Még nem volt itt a váltás ideje, úgyhogy nem mentek be. Úgy döntöttek, megérdemelnek egy cigarettát. Elbeszélgettek, sztorizgattak. Előkerültek a legendák a zavargások idejéből, némelyik igaz is volt. Volt még egy fél órájuk a váltásig, elővettek hát még egy cigarettát. Komótosan rágyújtottak és csendben szívták a bűzrudat. Mikor végeztek a cigivel, a fiatalabb katona az út másik oldalán lévő, elvadult bozótos felé indult.

- Mindjárt jövök. – vetette oda társának.

- Jó! – jött a válasz.

Megkerült egy bokrot, lehúzta a sliccét és nekiállt vizelni.

Az őr mellett burjánzó sűrű bozót életre kelt, de ő ebből semmit nem vett észre. A szinte kivehetetlenül absztrakt mintájú, fekete álcázóruha majdnem tökéletesen elrejtette a viselőjét mozgás közben és valószerűtlenül elmosódott sziluettet kölcsönzött neki. Közeli szemlélőnek úgy tűnhetett volna, mintha egy kígyóbőrű, kétlábú kaméleon csapna le áldozatára.

De ilyen közeli szemlélő most nem volt. Az őr akkor sem vette volna észre a mögé lopakodó árnyékot, ha törődik a feladatával. Egy könyörtelen, taktikai kesztyűbe bújtatott bal kéz a szájára tapadt és oldalra rántotta a fejét, a másik kéz pedig markolatig nyomta a Recon harcikés négyhüvelykes pengéjét a füle mögötti lágy mélyedésbe és szétroncsolta az agyát. Az őr a legkedvesebb testrészével a kezében halt meg.

Társa sem járt sokkal jobban. Egy másik fantom, borotvaéles Ka-Bar késével az ő nyakában vágta át az ütőeret. A kétlábnyi távolságra spriccelő vér halk csobogásán kívül semmi nem hallatszott. A támadó a holttestet az őrház és az út között végigfutó sövény alá rejtette. Még egy támadó csatlakozott a kötelékhez.

Mindegyikük ugyanolyan álcázóruhát viselt, arcukat fekete kámzsa takarta. Tűzkészen tartották kezükben a gépkarabélyaikat. A markáns körvonalú hangtompítókon fenyegetően csillant meg a növekvő Hold fénye. Amikor lőni fognak, egy tompa puffanáson kívül semmi nem hallatszik majd. A harmadik kommandós, fegyverét alsó készenléti pozícióban tartva a ház észak-nyugati sarkának vonalában tartotta szemmel a bejárati ajtót és az oldalablakot, míg két társa az ajtó felé indult. Amint a bejárati ajtónál voltak, elhelyezkedtek egymás mögött és újra körül kémleltek.

A parancsnok óvatosan a kilincsre tette a kezét, hogy ha valaki ki akarna jönni, mielőtt még a biztosítója készenlétbe helyezkedne, akkor nekilökhesse az ajtót és azzal letarolja a kilépőt, majd berontson. De a házban senki nem mozdult. A második az előtte álló vállára tette a kezét és megszorította. Az első egy bólintással nyugtázta a készenlétet. A harmadik ekkor elindult a ház észak-keleti sarka felé, hogy mind az északi oldalablakot, mind a hátsó ablakot és ajtót biztosítani tudja. Tíz másodpercet kapott rá, hogy elérje a sarkot, ami bőven elég volt neki, és további ötöt, hogy felvegye a pozícióját.

Tizenöt másodperccel az után, hogy a harmadik elindult, a parancsnok hatalmas lökéssel beszakította az ajtót és a két kommandós berobbant a házba. A bent lévő, készenlétes őröknek megijedni sem volt idejük. Az 5,56-os lövedékek szétszaggatták a mellkasukat. Vér fröcskölte be a kezükben tartott kártyalapokat. Halottak voltak, mielőtt lefordultak volna a székről.

Az emeleti szobában alvó pihenős katonák sorsa sem volt sokkal jobb. Miután a két támadó ellenőrizte, hogy valóban halottak-e a földszinten lelőtt katonák és átnézték az alsó helyiségeket is, majd macskaléptekkel fellopakodtak a lépcsőn, nekiálltak szobáról szobára átvizsgálni az emeletet. A két megmaradt őr a harmadik, utolsó szobában aludt. Egyikük még fel sem ébredt, amikor a golyók a mellkasába csapódtak. A másik felriadt a zajra, de már nem volt ideje felkapni az éjjeliszekrényen heverő pisztolyát. A fél fejét szétszakították a lövések. Agyveleje undok cuppanással csapódott az ágy mögötti falra és a feje fölött lógó megsárgult festményre. A mérleg idáig hat kivégzett ellenséges katona volt, és a támadás alig több mint két perce kezdődött meg.

A támadók még egyszer átvizsgálták a házat és a környékét is. Amikor meggyőződtek róla, hogy nincs több őr, alakzatba álltak és tökéletes összhangban mozogva, az árnyékok fedezékében megindultak Kepper házának irányába.

Herr Kepper és társasága a ház mögötti hangulatos teraszon üldögélt, kényelmes camping székekben, az úszómedence mellett. Hála a háztetőn lévő napelemeknek az elektromos berendezések működtek, így a terasz és a kert lámpái sárgás fénybe borították a hat férfit és a zöldruhás lányt, akit Kepper az ölébe ültetett. A férfi már korábban megszabadult a zakójától.

A számtalan, minőségi, ínyenc ital, ami a keze ügyében lévő asztalon állt, biztosította az oldott hangulatot. Soványabb üzletfele éppen egy üveg, egykor drága konyakot szemlélt, közben halkan beszélgettek. Az üzleten már túl voltak, hát csak semleges témákról csevegtek. Ez, Kepper szigorú elve volt. Ha az üzlet megköttetett, már nem bonyolódnak bele újra. A négy testőr laza félkörben ülte körül őket. Immár ők is nyugodtak voltak. Jól tudták, hogy az északi és déli őrhelyek biztosítják a ház felé vezető utakat, a kert hátsó fele mentén futó földútnál, a kerti lámpák hívogató fénykörén túl pedig egy járőrpár mozog folyamatosan. A testőrparancsnok, az egykori Bundespolizei, a német szövetségi rendőrség volt századosa, pontosan tudta, egyik őrszolgálati hely sincs háromszázötven méternél messzebb. Emberei parancsot kaptak a tüzelésre, ha idegen közelítené meg a kapukat, így, bármi történik is, meghallják a lövéseket. De szinte biztos volt, hogy ilyesmi nem fordul elő. Az utolsó lövés birtoksértőkre, mintegy tizenhat hónappal ezelőtt történt. Egy háromtagú család volt olyan ostoba, hogy erre próbált meg áthaladni. Mindegyik holttest a Maas-ban végezte. Egyetlen bólintással engedélyezte egy pohár ital elfogyasztását az embereinek. Bízott bennük, több mint két éve dolgoztak együtt Herr Kepper szolgálatában, előtte pedig tizenhármat a rendőrségnél. Elvárásainak és az utasításainak megfelelően az egyik testőr, mielőtt ivott volna, felállt, kisétált a medence oldala mentén húzódó melléképület takarásából a lámpák fénykörén túlra és körülnézett az udvar ház felöli szakaszán. Amikor a visszaúton a medence széle mellett haladt el, fejének felső fele hirtelen levált a koponyájáról, majd vércseppek és agyvelődarabok kíséretében felrepült és halk csobbanással a vízbe esett. A test egy másodpercnyi késéssel követte, mintha nem akart volna meglenni a koponya darabja nélkül.

Kepper és vendége észre sem vették, hogy mi történt. A testőrök arcán néhány pillanatig csak a döbbenet tükröződött. Mielőtt felocsúdhattak volna a ház hátsó ajtaja valósággal kirobbant és három, sötét gyakorlóba öltözött fegyveres alak rontott ki rajta. Amint kint voltak a teraszon, az egész nem tartott két másodpercig, azonnal tüzet nyitottak és szitává lőtték az éppen csak eszmélő testőröket.

Ezt már persze Kepper is látta és rögtön végig futott az agyán, hogy a még mindig az ölben ülő lány, a rémülettől és a pániktól mindjárt sivalkodni kezd. és belé csimpaszkodik. Úgy esélye sem lesz elérni az asztal aljára ragasztott tokban lévő, csőre töltött Glock-ot. Megpróbálta lelökni magáról a lányt, hogy a test a támadók és maga közé zuhanva némi fedezéket adjon. De nem, nem és nem sikerült letaszítani. Már érezte is, hogy a lány átkarolja a nyakát és húzza lefelé a fejét. Nem, ezt nem lehet! A támadók már itt vannak, ez a hülye picsa lesz a veszte, miatta fogják megölni!

Herr Kepper legnagyobb döbbenetére a lány, ülő helyzetből felpattanva, az ő nyakát használva kapaszkodónak, egyetlen pompás mozdulattal átvetette a lábait a jobb válla felett és a háta mögött a talpára érkezve jobb karjával oldalra feszítette a fejét. A mozdulat folytatásaként a lány az asztallap felé rúgott, de a mozdulatban nem volt elég erő, így az asztal csak megbillent, majd ismét feléjük kezdett dőlni, lehetőséget adva Keppernek, hogy megszerezze a pisztolyt. De nem volt esélye.

Amint a lány kikerült a lővonalból, az élen haladó támadó, felismerve a férfi szándékát, hat golyót eresztett annak mellkasába a kezében tartott H&K-416-osból. A golyók szétszaggatták az egykor divatos inget, az általa takart belső szervekkel együtt, majd tépett szélű kimeneti sebeket hagyva, a camping szék háttámláján át távoztak és erejüket vesztve lepattantak a kövezetről. Herr Kepper azonnal meghalt.

A sovány üzlettárs ekkor a torkához és szívéhez kapott, majd fuldoklás szerű hangokat hallatott. Hirtelen kinyújtózva felborult a székével és mellkasára szorított kezekkel a földre zuhant. Szemei kitágultak, szája hatalmasra nyílott, de levegő már nem jutott a tüdejébe. A vékony, gyenge test rázkódni kezdett.

Ekkor jelent meg az udvar felől három újabb feketeruhás, előreszegezett gépkarabélyokkal. Néhány lépéssel mögöttük egy másik haladt, háttal nekik, az udvarra irányított fegyverrel. Amint az érkezők egy pillantással felmérték a helyzetet, odarohantak, de mivel társaik már ott voltak, védőpozíciót vettek fel és hagyták a többieket ténykedni. Egyikük már a sovány mellett térdelt és tépte, cibálta róla az inget, de tudta, hogy már nem segíthet. Még ha létezett volna is működőképes mobil-defibrillátor, azzal sem tudták volna megmenteni. Perceken belül végezni fog vele a szívroham.

- A kurva anyád! – mondta a térdelő és felemelkedett, majd a legtermészetesebb módon, két golyót lőtt a haldokló férfiba.

A lány a kommandósokat nézte. A középen álló rámutatott két társára, majd kezével kis kört leírva, kézjelekkel utasította őket, hogy vizsgálják át a birtokot és a környező házakat. A két lövész eltűnt a hátsóudvar sötétjében.

- Védőzónát! – vakkantotta oda a parancsok a PSG-t tartó mesterlövésznek és társának, majd a mögötte állókra nézve így szólt. – Kutassátok át a házat! Szedjetek össze mindent!

Amint az alárendeltjei megkezdték a parancsok végrehajtását, a lány felé fordult.

- Jól vagy?

- Nem ezzel kellet volna kezdened?

- Meglehet! – egy zsákot dobott a lány felé. – Öltözz át! A fegyvered a házban van.

A lány még mindig őt nézte. A parancsnok lassan lehúzta a fejéről a kámzsát. Jeff Winter volt az.

- Mi az? – kérdezte a lánytól.

- Ha még öt percet vártok puszta kézzel beleztem volna ki ezt a disznót.

Jeff elvigyorodott. Ismerte a lányt és a gondolkodásmódját. És tudta, hogy a lány is ismeri az övét.

- Azt hitted magadra hagyunk? – kérdezte.

- Gondoltam rá. – felelte bizonytalanul.

Jeff egy bólintással jelezte, hogy érti.

- John itt volt a birtok végén. Ha bármi történt volna, megkezdte volna az akciót nélkülünk. Na menj, öltözz át! Hamarosan indulunk.

- Rendben! – a lány felkapta a zsákot és belépett a melléképültbe, hogy átvegye a gyakorlóöltözékét.

A parancsnok belépett a házba. Két társa ekkor jött le az emeletről.

- Mink van? – kérdezte tőlük.

- Összeszedtünk minden iratot, jegyzettömböt, meg amit még találtunk. – felelte egyikük és egy fekete gyöngyvászon zsákot emelt fel. – Van itt egy zárt vaskazetta, meg vagy hárommillió Euró készpénz is.

- Láttam már a mulatóban is, hogy fizettek készpénzzel. Nem hittem volna, hogy még bárhol használják. Ennek semmi értelme! – morogta Jeff. – Mindegy! Majd a hozzáértők kiderítik, hogy mi ez az egész.

A járőrök visszatértek és jelentették, hogy a területen nincs más élő ember. A lány is csatlakozott hozzájuk, felvette az asztalon heverő FR2-F2-es mesterlövészpuskáját, ellenőrizte és várakozóan nézett társaira. Paul, az egység legfiatalabb tagja, a ház előtt biztosította a műveletet.

Winter körülnézett.

- Oké, fűtsünk be!

A kommandós, akit társai csak Gunny néven emlegettek odaadta az iratokkal teli zsákot mellette álló társának, majd hátizsákjából két tömb C4-es plasztik robbanószert szedett elő. Gondosan kettéválasztotta mindkét tömböt, aztán elindult, hogy a ház stratégiai pontjain elhelyezve, egy-egy időzítő segítségével a levegőbe repítse ezt a hodályt. A csapat három tagja behozta a holttesteket az udvarról, elhelyezték őket a nappali kárpitozott ülőgarnitúráin és rájuk locsolták a megmaradt égetett szeszeket. Ketten kimentek és egy hosszú, tömött csomaggal tértek vissza, amibe néhány zsákmányolt gépkarabélyt, pisztolyt és a hozzájuk tartozó lőszereket pakolták előzőleg. A kerti asztal aljára ragasztott tokból elhozták Kepper Glock-19-esét is. Mikor mindennel végeztek, a zsákot felkapva a garázsajtón át kinyomultak a ház elé.

Paul éppen az egyik Q7-es kerekét vizelte le. Fejét társai felé fordította.

- Főnök! Szerintem robbantsuk fel ezt a három pléhdobozt is!

- Mi bajod van ezekkel? – kérdezte tőle egy hatalmas termetű kommandós vigyorogva.

- Nem kell hogy valami seggfej ebből a gárdából idemerészkedjen, megtalálja és használja! Egyébként is, egy rakás szart nem érnek! Egy hengerfejes Defendert nem adnék oda ezért a háromért.

- Na...! A patriótából kitört a nemzeti önérzet! – mondta az egyikük, aztán fekete arcbőréből kivillantak hófehér fogai, amikor vinnyogva felröhögött.

Jókedve ragadós volt, mert néhány pillanat múlva az egység egy emberként vele nevetett.

Az északi kapu őrségének fegyvereit és felszerelését összeszedték és a készenléti helyiségként működő nappaliban gyűjtötték össze. Egész csinos kis halom volt. Hat, betárazott G36-os gépkarabély, mindegyikhez öt tartaléktár, aztán tizenkét P30L maroklőfegyver, huszonnégy tár 9mm-es Parabellum lőszerrel. Egy lezárt szekrény ajtaját felfeszítve, találtak tizenkét kézigránátot egy dobozban, ugyanitt bilincseket, késeket, zseblámpákat. Ezek is a halomhoz kerültek. Miután más hasznosíthatót nem találtak, elosztották a terhet és elindultak, hogy elhagyják a harcteret. A fekete kommandós volt a felvezetőjük, a PSG-vel felfegyverzett a hátvéd. Ők haladtak az élen és a sor végén, lövésre kész fegyverrel biztosították a többieket. Nem egészen tizenöt perc alatt tették meg a háromnegyed mérföldet Lanaye-ig, ahol Jeffék az autójukat elrejtették. Bepakolták a Land Roverbe a zsákmányolt fegyvereket, aztán a Rue du Garage-t követve, a hídon át hagyták el a szigetet, iménti rajtaütésük helyszínét. A híd őrségének fegyvereit szintén begyűjtötték és a zsákokba pakolták. Fél mérfölddel távolabb előhozták a sűrűből a másik csapat elrejtett autóját is. A visszavonulás alatt végig betartották a harctéri szabályokat, de a műveletet megelőző egyhetes felderítő munkájuk és a végrehajtott feladat eredményeként tudták, hogy célpontjukon kívül más nem lakik a szigeten és ezen az úton már nem kell ellenállásra számítaniuk. Amikor elhagyták a mulatót, Jeff a saját embereivel a lányt szállító konvojt követte. A zsilipnél felállított őrökkel csendben végeztek, majd az északi kapu őrszolgálati helye felé indultak. Itt a PSG-vel felfegyverzett precíziós lövész kivált a szárnyból és a köztük lévő házakat megkerülve a birtok mögé lopakodott, majd elfoglalta pozícióját az őrség előzetesen kifigyelt útvonalán kívül, a fák között. Leshelye, körül-belül háromszáznyolcvan lábnyira volt a célponttól. Amellett, hogy biztosította az érkező csapatokat, a lányt is védte. A parancsa úgy szólt, ha a lányt megpróbálnák bántani, lőjön agyon mindenkit. Jeffék pedig ezalatt végeztek az északi őrséggel. Mikor a csapat másik fele látta Kepper konvoját megérkezni a célterületre, kiiktatták a híd védelmére rendelt őrséget. Ezek után, hátulról megkerülve a Kepper birtokot, végeztek a déli kapu őrségével is, amelynek harcálláspontja, hozzávetőlegesen ezer lábra volt a háztól. Miután visszatértek, a házhoz tartozó birtok végén, a mesterlövész fedezete alatt, elfoglalták a helyüket a támadáshoz. Az előzetesen elvégzett felderítés pontos képet adott nekik az őrség és a testőrség működéséről, módszereiről, és általában a célpont napirendjéről. Amikor a mesterlövész leszedte a kert ellenőrzését végző testőrt, a támadás megindult.

Nem sokat beszélgettek a terepjárókban. A harctéri feszültség már enyhülni kezdett és ez magával hozta a szótlan magány utáni vágyat. Amikor elhagyták az Albert-csatorna menti erdőséget, Jeff szólt a sofőrnek, hogy álljon meg. Kiszállt a kocsiból és hátrafordulva a távolba meredt. Néhányan követték a példáját és némán vártak. Pár perc múlva az éjszakai égboltot távoli, halvány fényoszlop világította meg, majd néhány pillanattal később két tompa dörrenés követte. Az időzített C4-es romba döntötte a házat, ócskavasat csinált a három autóból is és füstté változtatta Herr Kepper meg az emberei holttestét. Az út mentén felállított őrök hulláit nem tüntették el. Mindegyiket hagyták, ahogy volt. Jeff Winter, az egykori Amerikai Egyesült Államok volt tengerészgyalogosa úgy gondolkodott, így elég nagy zavart kelt Kepper megmaradt embereiben, ha azok esetleg üldözni akarnák az ismeretlen támadókat. Amíg majd az ellenség megpróbálja kitalálni, hogy mi és hogyan történhetett, ők meglépnek.

Igaza lett. Senki nem üldözte őket. Eseménytelen útjuk volt hazáig.

2.

Hat héttel korábban

Jeff Winter százados az asztal lapjára ejtette az eddig tanulmányozott jelentést. Az anyag hosszú oldalakon át taglalta a rendvédelmi erők járműveinek műszaki állapotát és az üzemanyagfogyasztást, ami az elmúlt négy hétben magasabb volt mint a megengedett. Már a feje is belesajdult. Egy jegyzetlapra felírta magának, hogy kérje be a járművek menetleveleit, aztán faliórájára pillantott. Az kettő óra tizenhét percet mutatott, de karóráján látta, hogy már három óra negyven van. A falióra másodpercmutatója egy helyben ugrált. Majd szól az ügyeletes tisztnek, hogy holnapra kérjen néhány új ceruzaelemet. Ha ugyan van még?! Lassan hátra tolta a székét és felállt, hogy az ablakhoz menjen. Kinézett a kövezett udvarra és csendben figyelte, ahogy a rácsos kapunál posztoló őrök beszélgetnek és dohányoznak.

- Ezért még le kell basznom őket! – gondolta.

A megerősített vaskapu fölött, kopottan ülő háromszögletű torony mellett kilátott a Rue des Tribunaux egy kis szeletkéjére. Saint-Omer városának egykori bírósága, a Palais du Justice, ma a város közigazgatósági parancsnokságának adott otthont. Az XVIII. században emelt klasszicista épület, ami akkor még a püspöki palota volt, valaha szép lehetett de ma már a felújítás hiányának és az időjárás viszontagságainak köszönhetően, csak egy megszürkült, kopott tömb volt a többi hasonlóan szürke ház között. Bár a százados hivatalának ablaka kelet felé nézett, így a délutáni nap már nem érhette, a szokatlanul meleg tavasz miatt percek alatt folyni kezdett róla az izzadság. Szerette a meteorológiát, tisztelte egykori zászlóalja időjósainak munkáját is, de nem értett hozzá. Nem tudta, mitől és miért van ilyen meleg április derekán. Nem tudta azt sem, miért csapnak le időről időre özönvíz szerű esőt hozó, hatalmas viharok vagy éppen miért keményebbek a telek, mint néhány évvel korábban voltak. Talán a népesség hirtelen, drasztikus lecsökkenésével és a károsanyagok kibocsátásának megszűnésével lehet összefüggésben? Vagy a bevetett nukleáris fegyverek utóhatása, amiről csak suttogtak, de biztosat erről sem lehetett tudni. Otthagyta az ablakot és legszívesebben elindult volna haza. Haza? Hát, ha otthonnak nevezheti a régi, Hotel Ibis első emeleti szobáját a Rue Henri Dupuis-on, akkor igen, haza! Az időjárás szélsőséges megváltozásának valódi okairól nem tudott de azt biztosan tudta, hogy még nem indulhat haza. Hamarosan megérkezik Mick Edwards, Saint-Omer tábori rendészetének parancsnoka, hogy megtegye napi jelentését.

A százados lassan átszelte irodáját és a baloldali falon lógó térkép előtt megállt. Agya zakatolt de a gondolatok felületesen, cél nélkül kergették egymást a fejében. Tábori rendészet? Még mindig így hívták, pedig valójában már inkább rendőrség volt, még ha katonai irányítás alatt állt is, katonák részvételével. A térkép, Nyugat-Európa domborzati térképe volt, rajta egy vastag vörös vonallal körülhatárolt terület, amelyet majdnem pontosan elfelezett az egykori belga-francia határ. A Zóna. A Zóna, amelyet nyugat felől a La-Manche csatorna határolt, keleti határa pedig mindössze húsz mérföldre volt Brüsszeltől. Legészakibb pontján, a hajdani Hollandiába átnyúló területeken, a Schelde ömlött a csatornába, délen pedig az Authie. A Zóna, amely valamivel több mint hatezer négyzetmérföldön adott otthont az emberi kultúra maradékának. A felderítés adatai és az időről időre kiküldött járőrök és kutató csapatok jelentései legalább is mind azt sugallták, hogy hozzájuk hasonló, szervezett civilizáció sehol sincs elérhető távolságban. A Zónán belül a nagy piros pont, Saint-Omer városa. A Mintaváros. A város, amely fénykorában a környező településekkel együtt egy tizenötezer lelket számláló nyüzsgő, élettel teli kis paradicsom lehetett az Északi szélesség 50. fok 44. percének és a Keleti hosszúság 2. fok 15. percének találkozásánál. Ma ezernyolcszázhárom lakosa volt.

Ekkor kopogtak.

- Szabad! – szólt ki a százados.

Mick Edwards, az egykori Királyi Tengerészgyalogság hadnagya lépett be. Öregebb volt Jeffnél. Öregebb tizenegy évvel. Közelebb járt a hatvanhoz mint az ötvenhez, de soha nem érdekelte, hogy ennyivel idősebb elöljárójánál. Ismerték egymást már több mint tíz éve, még abból az időből, amikor a százados csak főhadnagy volt és az amerikai tengerészgyalogság felderítése a Királyi tengerészgyalogosokkal közösen gyakorlatozott a Brit Virgin-szigeteknél. Kölcsönösen tisztelték egymást, de barátság csak azután, itt a Zóna Mintavárosában alakult ki közöttük.

Mick öreg róka volt. Jól eligazodott a politika és a sereg közötti útvesztőkben, így vezérkari főnöke őt is magával vitte arra a három és fél évvel ezelőtti NATO csúcstalálkozóra, Brüsszelbe. Akkor még el is beszélgettek Jeffel egy kávé mellett, a megbeszélések és előadások közötti egyik szünetben. Amikor a tömeges megbetegedések és halálozások megkezdődtek, de még csak szóbeszédek keringtek egy elszabadult biológiai fegyverről, Mick a főnöke mellett maradt. A lezárások elrendelése után két héttel tudott utoljára telefonálni Londonba, hogy betegeskedő feleségével beszéljen. Amikor a pánik, valamint a vezetők tehetetlensége és politikai gáncsoskodásai miatt a helyzet mindenhol tarthatatlanná vált és kitörtek az első zavargások, a kommunikációs lehetőségek szinte azonnal megszűntek. A katonai irányítás alá vont rendszereken és a katonai rádióadókon még érkeztek hírek egy darabig, de magánbeszélgetésekre már nem jutott lehetőség. Mick biztosra vette, hogy a felesége is halott, csak abban reménykedett, hogy az asszony gyorsan ment el és nem szenvedett. Amikor evakuálták Brüsszelből és a későbbi Zóna területéhez tartozó Gent-be került, sokáig nem tért magához. Nem hitte el, hogy ez megtörténhetett, hogy a felelős vezetők megcsinálták, de aztán lassan beletörődött a megváltoztathatatlanba. Mikor Jacques Gardone vezérezredes úgy döntött, hogy katonai szakértőinek irányítása alatt létrehozza a Zónát, Francois Yves vezérőrnagyot nevezte ki helyettesének. Ezzel a beosztással együtt, Yves tábornok lett a Zóna Védelmi Erőinek parancsnoka is. Edwards hadnagy a szervezésben és a szükséges infrastruktúra kiépítésében segédkezett a vezérőrnagy állandó futáraként. Amikor aztán elhatározták, hogy a majdani közigazgatás alapjaként először a harcokban legkevésbé érintett területen létrehoznak egy Mintavárost és Saint-Omer-re esett a választás, örömmel fogadta el a közrendvédelem újjászervezésével megbízott parancsnok, Jeff Winter százados felkérését a tábori rendészet parancsnoki posztjára.

- Szervusz, százados úr! – köszöntötte a hadnagy Jeffet.

Amikor hivatalos ügyekben jártak el, mindig a közvetlen felettese rendfokozatához és beosztásához méltó tisztelettel és megszólításokkal beszélt Jeffhez. A parancsnok, barátságukra hivatkozva, eleinte próbálta eltéríteni ettől de Edwards hadnagy finoman kifejtve véleményét, ragaszkodott álláspontjához, így aztán Jeff egy idő után ráhagyta.

- Szervusz Mick! Mink van?

- Csendes napunk volt parancsnok. Az öreg Claveau meghalt. A hatos járőr talált rá.

- Mi történt?

- A doki szerint agyvérzés. De megvizsgálja az X-re is, csak, hogy biztos legyen!

A Zóna egészségügyi szabályzata és vírusvédelmi protokollja szerint, minden holttestet tizenkét órára elkülönítettek, majd megvizsgálták, hogy van-e nyoma benne az X-vírusnak. X-vírusnak, vagy röviden csak X-nek nevezték azt az elszabadult gyilkos fegyvert, ami alig több mint hat hónap alatt kiirtotta az emberiség mintegy háromnegyedét. A számokat csak becsülni tudták, de az ismert területek és az a kevés adat, ami rendelkezésre állt, ezt az arányt mutatta. Ha a Zónában valakin megjelentek a tünetek, az illetőt azonnal elkülönítették és kapott egy adag cianidot, amit be kellett vennie, majd a holttestét elégették. A lakóhelyét, vagy bármilyen helyet, ahol megfordulhatott, a Körzetben állomásozó Védelmi Erők körbevették és tekintet nélkül a gyűrűben maradottakra, huszonegy napra körbe zárták. Ha a fertőzött személy nem akart engedelmeskedni az öngyilkossági parancsnak és nem vette be a ciánt, akkor agyonlőtték. Kegyetlen eljárás volt, de nem lévén gyógymód, nem tehettek mást! Kegyetlen volt a világ is, amiben élniük kellett. A betegség a belső szervek fájdalmával és a nyálkahártyák bevérzésével kezdődött, majd jött a magas láz. A megfertőződött személy, általában húsz órán belül, pokoli kínok között meghalt. Az organizmus a keringési rendszert vette célba és a bőrön is okozott hajszáleres kivérzéseket, ami segített az azonosításban. Ebben a stádiumban a fertőzött személy bármilyen testnedve képes volt még továbbfertőzni, de amint a gazdatest életfunkciói leálltak, a vírus is lebomlott és elpusztult. A járvány ideje alatt, a néhány megmaradt szakértőnek hetek alatt sikerült csak rájönnie erre. Az adatokból megértették, hogy ezt a borzalmat mesterségesen állították elő. A tapasztalatok alapján kialakították a védekezés rendszerét, de az időközben kitört zavargások miatt a terjedést megállítani már nem lehetett. A rossz higiéniai és élelmezési körülmények, a kórházak túlterheltsége, az egészségügyi dolgozók magas halálozása tovább lehetetlenítette a védekezést. Gyógymód nem létezett.

Ennek tetejében az infrastruktúra a legtöbb országban már nem üzemelt. Egész városrészek égtek le, mert nem volt már szervezett tűzoltóság. Atomerőműveket kapcsoltak le, vagy a rosszabb lapokat húzó helyeken, egyszerűen leolvadtak. Nem volt telefon és áramellátás, ami csak fokozta a pánikot, a zavart és a kétségbeesést. A szociális háló, és a bankrendszer is összeomlott. A pénz értéktelensége miatt a fosztogatások, rablógyilkosságok és a még megszerezhető alapvető élelmiszerekért és az iható vízért folytatott brutális élet-halálharcok mindennapossá váltak. A Brüsszelből való visszavonulás során, Jeff saját kezűleg törte ki egy férfi nyakát, aki feszítővassal akart agyoncsapni egy gyereket, egy földön talált, félig megevett csokiszeletért.

Tovább súlyosbította a helyzetet, hogy a zavargások sok helyen polgárháborúkba, illetve nemzetközi konfliktusokba csaptak át. Több országban, a kormányok tagjait, ha egyáltalán még létezett kormány, egyszerűen meglincselte a feldühödött, kilátástalan helyzetben lévő lakosság, ami aztán még nagyobb fejetlenséget és anarchiát okozott. Azt biztosan tudták, mert a környező országokból akkor még érkező hírek ezt egyértelműen megerősítették, hogy Romániában a hadsereg puccsot követett el. Kivégezték a kormány tagjait, átvették a hatalmat, aztán saját lakosságukat lövették és bombázták, hogy véget vessenek a zavargásoknak és a vírus terjedésének. További, meg nem erősített hírek érkeztek róla, hogy a Távol-Keleten nukleáris fegyvereket is bevetettek. Jeffék ebben az időben már visszavonultak Lille-ig és a város védelmére rendezkedtek be, hogy aztán csoportonként, lépésről-lépésre tovább vonuljanak Calais-ba, ahol az utolsó parancsok szerint felvette volna őket egy amerikai hadihajó. De az sosem érkezett meg. A Facteur francia fregatt ugyan a térségbe hajózott, de a harcok lecsillapodása után, már nem volt hová és nem volt értelme a mentésnek. Ma a fregatt, a Gravellines előtti vizeken horgonyoz és a partvonalon lévő atomerőmű és olajfinomító védelmét látja el a La-Manche csatorna felől. Mozogni már nem mozog, mert a szűkös erőforrások nem teszik lehetővé a feltöltését.

A százados visszaterelte gondolatati a jelenbe.

-   Tehát Saint-Omer lélekszáma már csak ezernyolcszázkettő. – gondolta, aztán hangosan folytatta. – Értem! Más?

- Az erőműből futár jött. Hétfőn valószínűleg lesz egy kis áramingadozás, esetleg hosszabb-rövidebb áramszünetek is. Nem tudják még pontosan meddig de azt mondják, lehet, hogy pár napig is eltart majd.

- Kurva jó…!

- Külön kérték, hogy a kórház generátorai legyenek üzemkészek.

- Delacroix tudja már?

Leon Delacroix villamosmérnök volt. Ő felelt Saint-Omer újjáépítéséért és az energiaellátásért. Az egyetlen civil a Zónában, aki parancsnoki rangot kapott. Igaz csak tiszteletbelit, de ez nem igazán számított. Delacroix címzetes hadnagy gyorsan kivívta tiszttársai szimpátiáját és megbecsülését.

- Igen! Most küldtem fel hozzá az ügyeletest, hogy tájékoztassa. – Mick kivárt, majd folytatta. – Parancsnok! Ez ugyan nem rám tartozik, de nem lehetne ilyen esetekre feloldani a rádiócsendet? Pazarolják a drága üzemanyagot és szerintem fontosabb lenne a spórolás mint ez a felesleges túlbiztosítás.

- Amióta együtt gyakorlatoztunk Salt Island-nél azon gondolkodom, miért nem lett belőled ellátófőnök?! – mondta nevetve Jeff, majd immár komolyabban hozzátette – Egyeztetek Roussel-lel, kikérem a véleményét és két hét múlva, mikor fel kell mennem Lille-be, felvetem a javaslatod a vezérkarnak.

Charles Roussel százados felelt Mintaváros távközlési, kommunikációs és telekommunikációs rendszereinek újjáépítéséért. Elismerten egy zseni volt a maga szakterületén.

-   Köszönöm! – bólintott Mick.

-   Ott majd meglátjuk, mit szólnak az ötletedhez a pléhgallérosok?! A magam részéről támogatom! Más?

- A két halászcsalád Arques-ből engedélyt kér beutazásra a holnapi napra. A piaci helyfoglalásukat Gautier százados előzetesen már engedélyezte, ha a belépésükkel nincs probléma.

Jeff eltűnődött.

- Rendben! De mondják meg nekik, ha megint megmérgeznek valakit romlott hallal, akkor többet nem teszik be ide a lábukat!

- Nem lesz baj! A Neufossé vize most tiszta, tegnapelőtt jött meg a jelentés róla. A doki vizsgálta személyesen. Akár inni is lehetne belőle.

- Úgy legyen!

A százados aláírta az elé tett, kézzel írt engedélyeket.

- Ennyi? – kérdezte Jeff.

- Ennyi! Bent leszel holnap, parancsnok?

- Én leszek az ügyeletes.

- Értem! Akkor lehet, hogy benézek hozzád. Persze csak ha nem zavarlak.

- Dehogy zavarsz, gyere csak!

- Rendben! Kérek engedélyt távozni! – Mick még mindig ragaszkodott a katonai szabályzat formaságaihoz.

- Megadom!

Edwards hadnagy elhagyta parancsnoka irodáját. A százados összerendezte papírjait, majd kulcsra zárta a helyiséget és két ajtóval arrébb bekopogott Pierre Gourdon ezredes irodájába.

- Szabad! – hallatszott bentről.

Jeff belépett.

- Szervusz Renard! – köszöntötte az ezredes segédtisztjét, Gautier századost, aki Saint-Omer parancsnoki irodájának szerényen de kényelmesen berendezett előhelyiségében dolgozott.

- Jeff! Mi újság?

- A halászok megkapták a belépési engedélyt.

- Köszönöm!

- Nincs mit! Az ezredes bent van?

- Tíz perce ment el. Miért?

- Az erőműből jött futárparancs. Hétfőtől néhány napig lehetnek fennakadások az áramellátásban. Delacroix már tud róla.

- Nagyszerű! – felelte savanyú ábrázattal Gautier. – Majd szólok az ezredesnek. Mész?

- Igen. Holnap én leszek az ügyeletes.

- Akkor jó pihenést!

- Kösz! Neked is!

Jeff elhagyta az irodát, majd a megvilágítás nélküli előtéren át távozott. Megfegyelmezte a két kapuőrt a közös dohányzás miatt, aztán meghagyta nekik, hogy holnapra kerítsenek néhány ceruzaelemet a faliórájába.

Kilépett a vaskapun és elindult Place du Maréchal Foch irányába.

A Foch marsall-téren, a várost irányító parancsnokok egyhangú döntése értelmében, engedélyezték egy piac létrehozását. Körül-belül egy éve működött már a helyiek és a belépési engedélyt megkapó távolabbi Zóna-lakosok megelégedettségére. Általában már reggel kipakoltak a standokra az árusok és a ruhaneműtől az élelmiszereken át, a hasznos hétköznapi eszközökig mindent lehetett kapni. A piac működése nagy könnyebbséget jelentett a vásárlóknak. A szűkös fejadagok mellett kiegészíthették, pótolhatták a Zóna által juttatott javaikat. Általában áru, áruért cserélt gazdát és csak nagy ritkán vesztek össze a csencselők a kínált és fizetségül adott portékák értékén. Készpénzt már senki nem használt, mert bankok hiányában nem is lett volna értelme. Jeff sokszor megállapította, hogy mennyivel jobb így és nem kis meglepetésére, sokan osztották ezt a nézetét. Nem volt kizsákmányolás, lenyúlás, ilyen-olyan címen költségek beszedése, hanem egyszerű alkuk működtették Mintaváros kereskedelmét. Ha mindkét félnek jó volt, akkor az üzlet megköttetett. Egyszerű volt és tisztességes. A hely annyira népszerű lett, hogy a Zóna többi városának parancsnokai, sorra kérték a Főparancsnokság engedélyét saját piacaik megnyitásához. Jeff abban reménykedett, hogy kap egy kis aszalt gyümölcsöt. Frissre nem is számíthatott még ebben az évszakban. Volt két összespórolt élelmiszerjegye, joggal remélte hát, hogy kedvező üzletet tud kötni. Nagyon vágyott egy kis gyümölcsre.

A Zónában, fejadagonként osztották szét a meglévő, a külső területekről megszerzett, illetve megtermelt javakat. Az apokalipszis előtti nagyüzemi élelmiszertermelés és a fogyasztói társadalom megszűnt. A Zóna parancsnokai igyekeztek is kiküszöbölni, hogy ez a pocsékoló társadalmi berendezkedés ismét kialakulhasson. A gondosan be-, és elosztott készleteket népesség szerint küldték szét a Zóna nyolc Körzetébe. A megállapított fejadagok a készletekhez mérten változhattak, de a legbőségesebb időszakokban is éppen csak egy kevéssel volt több a létfenntartáshoz szükséges mennyiségnél. Éhezni senki nem éhezett, de tartalékolni, felhalmozni nem nagyon lehetett belőlük. Hogy ellensúlyozzák a központosított ellátás miatti nélkülözést, a fejadagokat úgy állították össze, hogy minden adag ugyanannyi élelmiszert tartalmazott, függetlenül attól, hogy gyermek vagy felnőtt részére adták ki. Ezen kívül, ha valakinek módja volt valamit önerőből, saját területén megtermelni, azt nem kellett beszolgáltatnia, szabadon rendelkezhetett vele. Felhasználhatta, kereskedhetett vele de akár a Körzet vagy a Zóna részére is felajánlhatta egyéb szükséges erőforrásokért cserébe. Már szinte legendaszámba ment a Zónában egy múlt évi eset, amikor a Hatos Körzetben lévő Vosseslag-ban, egy hét tagú család kertjében lévő húsz fa annyit termett, hogy a Körzet minden lakójának tudtak adni belőle két-két sárgabarackot. Hálából és fizetségül, a Körzet parancsnoksága, saját erőforrásaiból egy új csónakot juttatott az egyébként halászatból élő családnak. Voltak persze fennakadások, különösen a Zóna történelmének első időszakában és előfordult némi ellenállás is a lakosság részéről a rendszerrel szemben, de aztán néhány hónap alatt ezek is megoldódtak és megszűntek. A központilag szervezett, az ellátásra irányuló termelés az egyensúly fenntartására törekedett. Lehetőleg mindenből legyen, de semmiből ne legyen túlzóan sok, ami aztán tönkremegy vagy megsemmisítésre kerül. Az ellátó parancsnokság alárendeltségében dolgozó mérnökök folyamatosan figyelemmel kísérték és szükség esetén újra kalkulálták a termelési adatokat. Munkájukat a szélsőséges időjárási viszonyok mellett a munkaerőhiány is nehezítette. Ha egy-egy területen bőséges termést hozott a krumpli, a gabona vagy éppen egy gyümölcsös, akkor a begyűjtés érdekében ideiglenesen átköltöztettek munkaerőt onnan, ahol kevesebb ember is elláthatta a feladatokat. A termelésre szánt zöldségek, gabonafélék mennyiségét előre megtervezték, hogy semmiből ne legyen annyi, amennyit nem tudnak megművelni. A mai világ körülményei és a Zóna lehetőségei alapján, fontosabb volt, hogy a javakat gondozni tudják és inkább vállalták az esetleges hiányt, minthogy el kelljen pocsékolni bármilyen erőforrást is. Ha a gabonatermés egy részét tönkretette az időjárás, akkor a kieső élelmiszeradagokat pótolták mással. Eddig ezt még mindig meg tudták oldani. Ha viszont túl sokat vetettek volna valamiből, akkor lehet, hogy a következő évben, években lett volna hiány a nyersanyagból. Ez a túlbiztosított rendszer persze sokszor futott zátonyra, de a körülményeket figyelembe véve, még is így volt hatékonyabb. Ilyen kiegyensúlyozott módon szervezték a késztermékek előállítását is. Ha az infrastruktúra biztosította egy pékség üzemeltetését, akkor onnan oldották meg a környező települések ellátását. Nem működtettek feleslegesen két pékséget, ami aztán túltermelhetett volna, és ezzel pazarolja a készleteket. Így pontosabban és hatékonyabban tudták beosztani az áramot is, amiből a Zónában sosem volt elég. A fél gőzzel üzemeltetett Gravellines-i atomerőmű és a néhány szélfarm, illetve szélerőmű csak annyi áramot termelt, amennyi szűkösen elég volt. Ezek a helyek nem az erőforrások, hanem a szakképzett személyzet hiánya miatt nem tudtak teljes kapacitáson működni. Az elektromos rendszerek újjáépítésén és szükség szerinti kialakításán hetekig dolgoztak a mérnökök, legtöbbször szakképzetlen munkaerővel. Ezek a munkálatok több halálesetet okoztak a Zóna történetében, mint az amúgy elégtelen orvosi ellátás, de azért sikerült a kiépítést megfelelően végrehajtani. A stratégiai, kiemelt-, vagy létfontosságú helyek, vagy létesítmények, tevékenységük szerint kaphattak több áramot, de ez azzal járt, hogy azt máshonnan kellett elvonni. Előfordult, hogy egy-egy területet vagy létesítményt ideiglenesen kiemeltek és a szükséges készletekből többet kapott, de aztán, ha a kiemelés oka vagy időtartama megszűnt, visszaállították az eredeti készletmennyiséget.

Ilyen település volt például Saint-Omer, a Mintaváros. Területileg a Négyes Körzethez tartozott, de kizárólagos önrendelkezési joga volt. Különleges státuszának köszönhetően mindig volt áram, de az élelmiszerekből nem kapott többet mint bármelyik másik hasonló méretű település. Voltak persze fennakadások, kimaradások a szolgáltatásban, mint amire az áramingadozásról szóló délutáni jelentés is utalt. Ilyenkor úgy szólt a parancs, hogy a Rue de Luceé-n fekvő, 1640-ben megnyitott, egykori jezsuita kápolnából, későbbi színházból kialakított kórház és a városparancsnokság kap prioritást az ellátásban. Bármely más épület, még a tisztiszálló, vagy akár a tűzoltóság is áram nélkül maradhat. Ha a két legfontosabb épületben sem elégséges az elektromos ellátás, akkor a generátorokat kell üzembe helyezni, amelyekhez egy hónapra való stratégiai üzemanyagkészletet biztosított a Zónaparancsnokság. Ez a rendszer csak három városban működött így. Itt, a Mintavárosban, Lille-ben, amit a Zóna fővárosának tekintettek, és Gravellines-ben, ahol az atomerőmű és az olajfinomító működött. A többi város esetében, a körzetparancsnokok döntöttek az elosztásról és a felhasználásról. A Zónát az első évben előbb hat, később nyolc Körzetre osztották fel és kialakították a parancsnoki láncot, hogy a mindennapi teendők és feladatok megszervezése alól tehermentesíthessék a Főparancsnokságot Lille-ben. Külön területi egységként kezelték a Zóna határát. Nagyjából háromszáztíz mérföld volt a Zóna teljes kerülete, ebből hozzávetőlegesen százhetvenöt mérföld volt szárazföldi határ. Minden, a határvonaltól negyed mérföldön belül lévő terület és annak mentén fekvő település, Bert Antoine tábornok, a Határvédelem parancsnokának alárendeltségébe tartozott. Ezeken a területeken kizárólagosan ő rendelkezett a részére biztosított készletek elosztásáról. Jeff számára különös adat volt, hogy a Határvédelem ugyanannyi üzemanyaggal rendelkezhetett, mint a Védelmi Erők, ami a Zóna tényleges haderejét jelentette. Ugyanakkor azt is tudta, hogy ez, valószínűleg hamarosan megváltozik majd, hiszen a Zóna üzemanyag és nyersolaj készletei kimerülőben voltak. Ami készleteket a harcok alatt a területen felhalmoztak, ideszállítottak vagy például, mint a Németországból visszavonuló amerikai csapatok, idemenekítettek talán még egy, gondos spórolással, esetleg másfél évig képes kiszolgálni a Zónát. Utánpótlásuk nem volt, és Jeff nem tudott róla, hogy a Külső Műveletek csapatai nagyobb készletekre akadtak volna valahol. Ezen kívül úgy gondolta, a főparancsnok nem fog és nem is tud csapatokat küldeni, valami távoli olajmező elfoglalására és megtartására. Bár biztosan nem tudhatta és nem is az ő dolga volt.

Abban azonban biztos volt, hogy a benzinjegyeket hamarosan elég szűkmarkúan fogják osztogatni. Kiemelt beosztásban szolgáló parancsnokként, szűkös keretekkel ugyan, de használhatott egy autót, amit a Zóna biztosított a számára. Az autóval havi kiosztásban benzinjegyek is jártak, de mivel Jeff, ha csak tehette gyalog járt, néha tudott egy kicsit spórolni. Amikor a Mintaváros felépítését elkezdték, a Főparancsnokság jó néhány gépjárművet juttatott nekik. Ezek egy részét a város közigazgatásának felállítására használták fel. A tábori rendészet járőrautóivá váltak, egészségügyi járművekké, ilyesmi. Volt köztük egy valódi rendőrautó is. Egy öreg, de jó állapotú Peugeot. Ez valahogy túlélte a zavargásokat és a háborút.

Jeff a közrendvédelem újjászervezésért felelt, de tapasztalatai alapján tudta, hogy micsoda hatásköri töketlenkedéshez vezet, ha minden szociális szervezet más parancsnok irányítása alá esik. Ezért addig alkudozott, érvelt, harcolt, míg az ő hatáskörébe kerültek fegyverzeti ellátás, a vészhelyzeti tervek kidolgozásának feladatai mellett, a tűzoltóság megszervezésének és működtetésének lehetősége is. Kiharcolta azt is, hogy a városnak három tűzoltóautója legyen. Amikor a parancsnoki gépjárművek kiosztására került sor, beosztása és rendfokozata szerint, harmadikként választhatott. A sötétbarna Hyundai terepjárót választotta. Döntését nem bánta meg, mert az autó nagyon megbízható volt, és remekül fogyasztott. Ez további megspórolt benzinjegyeket jelentett számára.

Öt perc alatt megtette a hivatala és a Foch marsall-tér közötti nagyjából negyed mérföldes utat. Úgy tűnt, szerencséje lesz. Néhány árus még kint volt a téren.

Egy pillanatra felnézett a Le Moulin A Cafe épületére, bezárt ajtajaira, és eszébe jutott, amikor Gourdon ezredes egy parancsnoki megbeszélés alkalmával előadta tervét a színház újbóli megnyitására. Tudta, hogy sohasem felejti el felettese arcán a csalódott szomorúságot, amikor Bitz altábornagy, a Zóna ellátó-, és fegyverzeti parancsnoka közölte vele, hogy nem kapja meg a kért építőanyagokat. Minden erőforrásra szükség volt a Zóna körüli fal felépítéséhez…

Jeff végigjárta a még nyitva lévő néhány standot és az egyik helyen talált az eladó portékák között két körtekonzervet. Dobozaik egy kicsit rozsdásak voltak már. Az árus nem helybéli volt, nem ismerte Winter századost, így eleinte megpróbálkozott egy kis kufárkodással. Két élelmiszerjegyet kért a két konzervért, de rövid alkudozás után megegyeztek. Egy jegy a két befőttért.

- Jobb mint a semmi! – gondolta Jeff.

Bár nem volt szándékában mást vásárolni, megnézte a két megmaradt standot is. Az utolsó asztal mögött egy harminc év körüli nő állt. Egy öt év körüli kislány kapaszkodott a bal kezébe. A standon meglátott egy könyvet. A Vadászat a Vörös Októberre volt az. Ifjúkori kedvence. Amikor először olvasta, azonnal megragadta Clancy stílusa és a történet aprólékos kidolgozottsága. A könyv lapjai mocskosak voltak, néhol összeragadtak és teljesen gyűrött volt, mintha megázott volna de első pillantásra olvashatónak tűnt.

- Ez mennyi? – kérdezte.

- Mit ad érte?

- Hát erre most mit felelhet az ember? – gondolta magában, aztán kimondta az árat. – Két élelmiszerjegy?

Úgy gondolta beáldoz egy plusz jegyet a rendes készletéből is. Pontosan tudta, hogy bőven túlfizeti a könyv árát, de megsajnálta a sovány asszonyt ezzel a szomorú arcú kislánnyal.

- Jó! – vágta rá az.

Jeff elővette kopott bőrtárcáját, amiben a jegyeit tartotta. A bőr egyik sarkát még évekkel korábban kifúrta és egy kulcstartót fűzött át rajta. Az amerikai tengerészgyalogság emblémája volt. A kislány felcsillanó szemmel meredt a megkopott ereklyére és alig láthatóan meghúzogatta anyja karját. Az anya észrevette és a himbálózó kulcstartóra nézett.

- Mons’eur! Mit kér azért?

Jeff a kulcstartóra meredt. Legalább húsz éve hurcolta magával, talán egy Dollárért vette még valaha. Üggyel-bajjal kifűzte a rojtos szélű lyukból a karikát és a kislány felé nyújtotta a kulcstartót.

- Tessék! Hogy hívnak kicsi? – a kislány szégyenlősen az anyja mögé bújt de a kezét azért félve kinyújtotta az ajándék felé.

- Nem tud beszé’ni! – mondta a nő. – Mit kér érte?

Jeff megborzongott a hangsúlytól. Vajon milyen tapasztalatok lehetnek emögött az asszony mögött?

- Nem kérek érte semmit! Legyen ez a vételár része a könyvért.

- Nem teccik viccelni, mons’eur? Té’lleg nem kér érte semmit?

- Nem viccelek, tényleg nem kérek.

- Az Ég áldja meg mons’eur!

- Magát is! Hol van a kislány apja?

- Meghalt. Három éve má’. Agyonverték Antwerbe’, mikor ki akartunk menekülni a hajóval.

A nő tiszta, rezzenéstelen pillantással nézte Jeff arcát. Szeméből a sokat látott emberek tapasztalata sütött a századosra. Tekintete elárulta, hogy sokkal-sokkal bölcsebbé tette az élet, mint azt első pillantásra bárki gondolhatná róla. És…, mint amennyire kellett volna.

- Sajnálom! – felelte Jeff.

- Régen vó’t.

- Vigyázzanak magukra!

- Maga is mons’eur! Az Ég áldja!

Jeff a gyakorlónadrágja oldalán lévő zsebbe csúsztatta a könyvet és kedvetlenül indult el hazafelé. Alig tett meg pár lépést, amikor a tér sarka felől két katonát látott felé sietni. Egyikük a tisztiszállás helyettes ügyeletese volt, a másik a Zóna futárszolgálatának zöld felvarróját és őrmesteri rangjelzést viselt. Amikor beértek a térre, körülnéztek, majd amint meglátták a századost sietősen felé indultak. Odaérve feszesen vigyázzállásba vágták magukat és tisztelegtek. Jeff hanyagul visszatisztelgett.

- Mi történt?

- Százados úr! Sürgős parancs a főhadiszállásról. Azonnal jelenjen meg Grey tábornok hivatalában! – a futár átadta a papírokat Jeffnek.

A százados homlokráncolva olvasta a parancsot.

- Nem tudja, miről van szó? – kérdezte, miután felnézett a papírból.

- Nem, uram! Nekem csak azt az utasítást adták, hogy útban Calais felé, haladéktalanul kézbesítsem Önnek a parancsot és közöljem, úgy készüljön, hogy ma már nem tér vissza Saint-Omer-be! Itt vannak a parancsok és az engedélyek az utazáshoz, valamint egy benzinjegy.

Jeff fürkészve nézte az őrmester arcát miközben átvette az okmányokat. Mi történhetet, hogy a tábornok ilyen hirtelen magához rendeli? És ráadásul nem is csak magához rendeli, hanem ott is kell maradnia?

- Rendben! – most az ügyeletesre nézett. - Köszönöm tizedes! Őrmester, folytassa! Leléphetnek!

- Értettük! – felelték egyszerre, majd gyors tisztelgés után megfordultak és elindultak vissza abba az irányba, ahonnan az imént érkeztek.

Jeff is elindult a tisztiszálló felé. Az turisták körében egykor népszerű Hotel Ibis ma a Saint-Omer-ben állomásozó tisztek lakhelyéül szolgált. Az épületet Pierre Gourdon ezredes jelölte ki erre a célra és ennek egyik legfőbb oka az volt, hogy mindössze pár percre volt a bíróság épületétől. A szálló recepcióján most katonai rendészek szolgáltak portások helyett. A százados még látta, hogy a futár bevágja magát a szakadt Citroenjébe és elhajt. Amint belépett a kapun, a rendészek, egyikük a tizedes a térről, felugrottak és feszes vigyázzállásban tisztelegtek. Ez a tiszteletadás kijárt a parancsnokoknak. Jeff visszatisztelgett.

- Pihenj! Folytassák! – vetette oda.

Felszaladt a lépcsőn és bekopogott az egyik szobába.

Pierre Gourdon ezredes, Saint-Omer parancsnoka és a közigazgatás felállításával megbízott vezetője trikóban, gyakorló nadrágban, mezétláb nyitott ajtót neki.

- Jeff! Mi történt? Miért rendeltek fel?

- Hát már tudod? – kérdezte csodálkozva a százados.

- Igen. Én is most kaptam egy parancsot, amelyben értesítenek, hogy a holnapi szolgálatodat Finley veszi át. Mi történt? – kérdezte újra.

- Nem tudom!

- Hát jól van! Menj! Elég sürgősnek tűnik. Azért majd tájékoztass, amint tudsz!

- Úgy lesz, ezredes úr! – Jeff tisztelgett, megvárta míg felettese becsukja az ajtót, majd a saját szobájához ment.

-   Ha Gourdon-t sem tájékoztatták a felrendelés okáról, akkor nagy balhé lehet! – gondolta, miközben benyomult puritánul berendezett lakrészébe.

Amíg készülődött, eszébe jutott a megismerkedése Gourdon ezredessel. A Zóna felállításakor Jeff a Határvédelem hadműveleti parancsnokságán szolgált, a mérnöki és katonai akadémiát végzett Pierre Gourdon ezredes pedig a Védelmi Erők fegyverzeti csoportfőnöke volt. Jogi tanulmányait nem fejezhette be, mert a vírus elszabadulásakor visszarendelték az alakulatához. Később pedig, a háborúba torkolló zavargások kirobbanása után már nem is lett volna hol ledoktorálnia. Értelme sem lett volna, hiszen már jog sem létezett. Néhány találkozásuk alkalmával a századosban az a benyomás alakult ki, hogy Gourdon egy fatökű bürokrata, az ezredes pedig egy betonagyú élkatonának tartotta Jeffet. Amikor aztán, Jeff a Külső Műveletek egységeinek kiképzőtisztje lett, az ezredesben ez a meggyőződés csak tovább erősödött. Nem nagyon hitte, hogy Zónán kívüli műveletekre irgalmas filantrópokat vetnek be. A Mintaváros – sokszor még Jeff is így nevezte, pedig idegesítette az elnevezés – felépítésének első lépcsője volt a parancsnokok kiválogatása. Jeff őszinte ellenérzéseket vélt magában felfedezni, mikor megtudta, hogy Gourdon ezredes lesz a parancsnoka. De, ahogy a közös munka elkezdődött, mindkettőjük számára nyilvánvaló lett, hogy nem könnyű gyűlölni a másikat. Hamarosan elkezdték tisztelni egymás képességeit. A százados gyorsan rájött, hogy Pierre nem egy irodába való, menedzser típusú díszfasz, hanem egy megfontolt parancsnok, aki értelmesen gondolkodik és sokat ad alárendeltjei véleményére is. Az ezredes is belátta, hogy előítéletei tévesek voltak és Jeff sem az az agyatlan gyilkológép, aminek hitte. Beosztottjában egy olyan katonát ismert meg, aki tűzön-vízen át teljesíti a kötelességét. Megértette, hogy a százados módszerei nem azért voltak brutálisan könyörtelenek, mert ő maga ilyen volt, hanem azért tűnt annak, mert olyan feladatot bíztak rá, ami ezt kívánta meg. Gyorsan jó barátokká, bajtársakká váltak és az elmúlt másfél évben már semmiféle súrlódás nem nehezítette közös munkájukat.

Jeff hamar átöltözött. A Zónában minden parancsnok Legion Forest mintájú CPU Combat gyakorlót viselt. Nem azért, mert ez a minta illeszkedett legjobban a Zóna növényzetéhez és a környezethez, hanem egészen egyszerűen azért, mert ez állt rendelkezésre megfelelő mennyiségben.

A nem parancsnoki beosztásban lévők sima khaki gyakorlót kaptak. Vagy amilyen jutott... Mellzsebük hajtókájára a Zónában rendszeresített, színekkel megkülönböztetett fegyvernemi jelzésül szolgáló szalagot varrták fel. Jeffén világoskék csík volt. Ez jelölte Saint-Omer-i parancsnoki beosztását. Ezt a színt csak itt használták. A vezérkari tisztek sötétkéket, a Védelmi Erők feketét, a határvédelmi csapatok barnát, a futárok zöldet. Piros volt a műszaki alakulatok, sárga az ellátók, piros-kék az egészségügyi katonák szalagja. A Külső Műveletek Parancsnokságának felderítői nem viseltek fegyvernemi jelzést.

A tisztek két öltözetet kaptak első alkalommal, majd évenként egyet. Jeff általában addig hordta öltözékeit, míg az teljesen használhatatlanná nem szakadt. Most kivett a szekrényéből egy újat, ezt még soha nem viselte. Magára öltötte a zubbonyát is, amelyet Saint-Omer-ben nem volt kötelező hordani. Felcsatolta a combjára kézifegyvere tokját, önkéntelen, berögződött mozdulattal ellenőrizte Sig Sauer P228-asát, majd a tokba csúsztatta és becsatolta a biztosító pántot. Magához vett néhány szükséges dolgot, a parancsokat, jegyeket, utazási engedélyeket, egy régi, kopott szárú Polaroid napszemüveget. Megszokásból körülnézett a szobában, de úgy találta, semmit nem felejtett el. Bezárta maga mögött az ajtót, majd a szálló hátsó ajtaján át, kilépett a parkolóba. Itt álltak a tisztek autói. Jeff Hyundai-a a bejárattól a harmadik helyen parkolt, de most tovább lépkedett. A sarok parkolóban egy ponyvával letakart jármű állt. Ez volt a legféltettebb kincse. Óvatosan leemelte róla a ponyvát. Egy 2010-es kiadású, szürkére dukkózott BMW R1200 RT túramotor volt.

Tizenhét hónappal ezelőtt, röviddel azután, hogy elfoglalta beosztását, Jeff elindult, hogy bejárja a környék településeit. Nem volt valódi célja vele, hiszen jól tudta, hogy a környező városok egyelőre még szinte üresek, de az évtizedes rutin erre ösztönözte. Clairmarais mellett, az elhagyott apátsághoz tartozó farmon, egy használaton kívüli istállóban találta meg a motort. Megnézte, megvizsgálta majd megpróbálta beindítani. Az önindító egy kicsit köszörült, majd bepöccentette a motort. Ment vele egy kört a gazdaság udvarán, majd egy nagyobbat a régi D210-es úton. Visszahajtott a tanyára, lezárta az autóját és a motorral ment haza. Még aznap megkérte a használatbavételi engedélyt az ezredestől, amit meg is kapott tőle. Természetesen azzal a feltétellel, hogy extra üzemanyag jegyet nem kaphat hozzá. Másnap megkérte Roussel-t, hogy vigye el az autójáért. Azóta Jeff, ha csak tehette elmotorozott valahová és minden szabadidejét a gép javítgatásával, tisztogatásával töltötte.

3.

A motor most is pöccre indult és Jeff a napszemüvegét feltéve, lassan kigurult az parkolóból.

A 942-es úton indult el Lille felé, majd keletnek fordult és a 255-ösön felment a 642-esig, amin hamarosan elérte az A25-ös autópályát. Az utakat megviselték a szélsőséges évszakok és a több mint háromévnyi elhanyagoltság, de azért járhatók voltak.

Az autópályán sem volt forgalom és ehhez Jeff még mindig nem szokott hozzá. De ha már így volt, akkor meghúzta a gázkart. A motor 180 km/h-ás sebességgel száguldott, ami valamivel több mint 110 MPH-t jelentett. De ebben a világban, az utazónak már nem kellett közlekedési rendőröktől tartania. Amint letért az A25-ösről egy ellenőrző pontnál meg kellett állítania. Miután a papírjai rendben voltak, az őrparancsnok tisztelgett neki és útjára bocsátotta. Innen már rálátott a városra. Távoli pontok mozogtak az utcákon. Emberek. Itt-ott néhány autó is járt.

A város, háborúban lerombolt észak-, észak-keleti negyedei, amik régebben a külvárosokat jelentették, innen nem látszottak de Jeff pontosan tudta, hogy ott rejtőznek a távolban.

A D750-esről, a Place Barthélémy Dorez-t megkerülő nagy körforgalomban lefordult a Rue des Postes-re. Egyenesen haladt tovább a Solférino-ig, majd még két kanyar és megérkezett a Palais des beaux-arts de Lille-hez, az egykori képzőművészeti palotához, ami ma tárlatok helyett, a Zóna Főparancsnokságának adott otthont.

Itt már több katonát és rendészt látott. Gyalogos és autós járőröket, poszton álló őröket. Civileket, akik sietősen mentek a dolgukra, vagy éppen kézen fogva sétáló fiatalokat, akik meg-megálltak megcsodálni a város építészeti remekeit. Ennek a látványnak az értékéből az épületek meglehetősen elhanyagolt állapota alig vont le valamit. Ha Jeff csak úgy hirtelen csöppent volna ide, simán elhiszi, hogy egy élettel teli főváros kora esti nyüzsgését látja. Tulajdonképpen azt látta, hiszen Lille-t sokan már újkeletű nevén, egyszerűen Fővárosnak hívták. Valaha két város, Lomme és Lille egyesüléséből jött létre. Az összeolvadás után kétszázharmincezer lakosa volt, de az agglomerációval, a vele összeépült francia és belga településekkel együtt, közel kétmillióan lakták. Ma, körül-belül huszonötezer ember élt itt és a Zóna legnépesebb városa volt.

Jeff leparkolta a BMW-t a Rue Nicolas Leblanc sarkán és gyalogosan ment a Főparancsnokság bejáratához. Az épület jobb oldali személybejárója előtt, három főből álló őrség tartóztatta fel Jeffet. Parancsnokuk, egy belga hadnagy tüzetesen átnézte a papírjait, majd visszaadta őket és tisztelgett.

- Isten hozta, uram!

- Köszönöm! – Jeff belépett a Zóna szívébe.

Az előtérben kialakított, nyitott, kör alakú pult mögött négy rendész teljesített szolgálatot a nap huszonnégy órájában. A rangidős százados a pult hátsó részében jegyzetelt egy vastag naplóba. Egy törzsőrmester köszöntötte Jeffet.

- Mit tehetek önért, uram?

- Winter százados vagyok. Grey tábornoknál kell jelentkeznem. Itt vannak a parancsok.

A százados most felállt a helyéről és odalépett hozzájuk.

- Üdvözlöm százados! A tábornok már várja. A törzsőrmester felkíséri.

- Köszönöm, százados! Őrmester, vezessen!

- Igenis!

A törzsőrmester felnyitott egy csapóajtót a pult tetején, kilépett, gondosan visszacsukta a lapot és elindult az egyik lépcsősor felé. Közben bátortalanul megszólította Jeffet.

- Uram, ön bizonyára nem emlékszik rám, de Tournai-nál, a visszavonuláskor az ön százada biztosított minket. Akkor érkeztek oda és támogattak minket, míg a parancsnokoknak sikerült újjászervezniük a zászlóaljunkat. Az életünket köszönhetjük önöknek.

A törzsőrmesternek igaza volt. Jeff tényleg nem emlékezett rá. De azokban a harcokban és káoszban, ami Halle-tól kísérte a visszavonulást, ez nem is volt csoda.

- Hát, azok nagyon zavaros idők voltak. – felelte a százados.

Nem szerette, ha piedesztára emelték. Ő mindig úgy gondolta, hogy csak a dolgát tette.

Felértek az első emeletre, és az őrmester egy sötétbordó színű, bőrrel bevont, párnázott ajtóhoz vezette. Erősen megzörgette a dupla faajtó középső összeeresztését. Az hamarosan kinyílt és egy szemüveges, kopasz alezredes bukkant fel mögüle.

Robert Washington tengerészgyalogos alezredes, a 2. tengerészgyalogos ezred, első zászlóaljának későbbi logisztikai főnöke, a szomáliai békefenntartó misszió alatt esett át a tűzkeresztségen. Kiváló képességekkel bírt és ezt még az egykori vezérkar is elismerte. Az elmúlt nyolc évben Grey tábornok szárnysegédjeként szolgált. Rebesgették, hogy nyugdíjba vonulását tervezgette, miután visszatérnek a tábornokkal Brüsszelből. De már nem volt lehetősége rá.

- Szervusz Jeff! De jó, hogy látlak! Törzsőrmester, köszönöm! Innen átveszem, leléphet!

- Igen uram!

- Gyere be! Mi újság a Mintavárosban, ...illetve Saint-Omer-ben? Tudom, hogy utálod, ha így hívják.

- Megvagyunk, haladunk. Hanem Bob, mi a fasz van itt? Miért rendelt fel az Öreg?

Alárendeltjei gyakran hívták így a tábornokot maguk között. De az elnevezés sokkal inkább a tisztelet jele volt, mint a gúnyé.

- Ismered! A lapokat csak a parti végén mutatja meg. Délután szólt, hogy küldjem el neked a parancsot.

- Fél ötkor kaptam kézhez. A piac közepén talált meg a futár, éppen gyümölcsöt vettem. Ráadásul, Gourdon mondta, hogy a holnapi ügyeletemet is átvetette Finley-vel. El nem tudtam képzelni, mi a lófasz történhetett.

- Hamarosan megtudod. Pár perc és fogad. Éppen vannak nála. És mi van a híres piacotokkal?

- Ugyan az! Egyszer eljöhetnél megnézni.

- Hiszen ha lenne rá időm?! De tudod mit? Ha már úgy is itt vagy, említsed meg te az Öregnek! Hátha könnyebben rááll, hogy leengedjen egy napra!

- Meglesz! – mondta nevetve Jeff.

- Kérsz egy kávét? Mostani fogás. Múlt hét elején hozta be az egyik kutatócsoport Rouen-ből. A déli szakaszok már odáig is eljutottak és elég bőséges ellátmányt sikerült szerezniük.

Miközben beszélt egy csészébe töltött némi kávét az ósdi műanyagszűrős kávéfőző üvegkancsójából és Jeffnek adta. Az ital keserű volt, de még majdnem meleg. És nagyon jól esett. Igazi kávé volt, és az mindig is hiánycikk volt a Zónában. Washington folytatta.

-   Úgy tudom, hogy ti is kaptok belőle a jövő heti elosztásnál. Nem volt ilyen jó fogásunk az Utopie-i konzerves buli óta.

Az alezredes arra utalt, amikor a felderítők egy élelmiszerbankot találtak Utopie-ben. A készleteik érintetlenek voltak. Többek között százhúszezer doboz konzervet is begyűjtöttek sok más szükséges és hasznos dologgal együtt.

- Az igen! – bólintott Jeff. – Jó a kávé!

Ekkor nyílt a tábornok hivatalának ajtaja és egy hadnagy lépett ki rajta, egy paksaméta irattal a hóna alatt. A délkeleti régió egyik felderítő szakaszának a parancsnoka volt. Üdvözölte Jeffet, majd sietve elköszönt tőlük és elhagyta az alezredes irodáját. Az odalépett az ajtóhoz és beszólt.

- Tábornok úr! Winter százados megérkezett.

- Küldje be!

Washington a fejével a belső ajtó felé intett, majd félreállt az útból. Jeff belépett.

A tábornok irodája tágas volt de semmiképpen sem lehetett fényűzőnek nevezni. Három szekrény, amelyen most könyvek helyett dossziék és iratok sorakoztak. Egy íróasztal, kopott, párnázott forgószékkel, olvasólámpával, telefonkészülékkel. Néhány fa szék az asztal előtt és egy kis asztalka az ablakok előtt, két kényelmetlennek tűnő fotellel. A falon a Zóna részletes térképe, mellette egy nagyobb Európa térkép, amely még az egykori országokkal ábrázolta a kontinenst. A Zóna környéke tele volt tűzködve színes rajzszegekkel.

William Grey vezérőrnagy az amerikai tengerészgyalogság 2. ezredének parancsnokhelyettese volt Camp Lejeune-ban. Jeff a 2. tengerészgyalogos hadosztály felderítő zászlóaljánál szolgált. Több mint húsz éve ismerték egymást. Később, a tábornok a Pentagonba került, ahol a tengerészgyalogság Hadműveleti tervezési osztályának volt a parancsnoka és itt is gyakran osztott feladatokat Jeff egységére. A tábornok a Zóna felállításának kezdetétől a Zónán kívüli műveleteket irányította. Az első időszakban még a Határvédelem alárendeltségében, míg másfél évvel ezelőtt önálló ezreddé nem szervezték a haderőnemét. Hatvanegy éves, energikus férfi volt. Most Jeff elé jött és a kölcsönös tisztelgés után, kezet fogtak.

- Tábornok úr! Parancsára megjelentem.

- Jeff, de jó, hogy újra látom! Üljön le! – a kisasztal mellett álló egyik fotelra mutatott. – Kapott kávét?

Ő is lehuppant a másik fotelba.

- Köszönöm! Igen uram, kaptam!

- Hogy megy a sora? Mi a helyzet Saint-Omer-ben?

- Köszönöm, megvagyok! Haladunk, ahogy kell. A tábori rendészet már szinte önjáró, Edwards hadnagy remekül irányítja őket. Amúgy a szokásos! Nem történik semmi kirívó, hacsak nincs áramszünet vagy két-három ember össze nem verekszik egy talált sör miatt.

A tábornok felnevetett.

- Hát ez tényleg nem sok! De azért remélem nem unatkoznak?!

- Hát…, azt éppen nem mondhatnám de izgalomból sem jut túl sok. Márciusban az összes eseményünk annyi volt, hogy egy asztalos a biciklijével belehajtott egy gödörbe és az eséstől eltört a keze.

A tábornok megint felnevetett.

- Igen, Carolyne mesélte mikor legutóbb találkoztunk.

Dr. Carolyne Finley orvos alezredes Saint-Omer kórházának volt a parancsnoka. A legjobb sebészek között tartották számon. Férje, Dr. Ron Finley orvos ezredes, belgyógyász főorvos, Saint-Omer egészségügyi ellátásának megszervezéséért volt felelős. A járvány előtt Németországban állomásoztak, az első amerikai csapatok kivonásakor kerültek a későbbi Zóna területére. A parancsuk úgy szólt, hogy azonnal, az első hajóval induljanak vissza Norfolkba de látván, hogy mennyi sebesült és beteg ragadt Calais-ban és környékén, nem engedelmeskedtek, hanem maradtak. Mivel mindketten szolgáltak az iraki és afganisztáni hadszíntéren is, egyértelmű választás volt a vezérkar részéről, hogy Ron Finley ezredest nevezik ki a Mintavárosba.

- Találkoztak? – kérdezett vissza Jeff a tábornok iménti utalására.

- Persze! Mindig benéznek hozzám, amikor itt ügyelnek.

A házaspár két hetenként felváltva, egy-egy hétre feljött Lille-be, hogy az itteni kórházban is segítsenek. Nem egy esetben mentett életet a nem minden napi szaktudásuk és sok jó orvost képeztek tovább szolgálataik alatt.

-   Kedveli őket, igaz Jeff? – kérdezte bizalmaskodva Grey tábornok.

- Őket csak kedvelni lehet uram! Bár, azt hiszem Carolyne-tól kapok a pofámra, amiért elszartam a holnapi szabadnapjukat. – Grey tábornok nem csinált hisztit, ha veterán alárendeltje olykor elengedett a jelenlétében egy-egy „baszd meg!”-et.

- Emiatt ne aggódjon Jeff, majd én tartom a hátamat! – nevetett ismét a tábornok és ebből úgy tűnt, ma egészen jó kedve van.

Jeff nem hitte, hogy a Külső Műveletek parancsnoka egy baráti beszélgetés kedvéért rendelte magához ilyen hirtelen, ezért úgy döntött, ideje megtudnia, miért is van itt.

- Bocsásson meg uram, de megtudhatnám, hogy miért kellett azonnal megjelennem önnél? Történt valami?

- Nos, igen. Történt és jelenleg is történik de erről majd akkor beszélünk, ha itt lesz az ideje.

- Értem, uram!

- Biztos vagyok benne, hogy egyelőre még nem érti! – mondta a tábornok mosolyogva.

Néhány másodpercig az irattartó szekrényre meredt, majd lassan beszélni kezdett.

- Azt maga is tudja százados, hogy az egységeim a kezdetektől fogva felderítő és kutató műveleteket hajtanak végre a Zónán kívül. Ezek az akciók, átlagosan ötven mérföld távolságig zajlanak, van ahol kevesebb, van ahol több. A déli határvonaltól például már hetven mérföldig is eljutottunk, de az északi területek, …hát azok bizony durvák! A nagyvárosokat még mindig ellenséges területként kell kezelnünk, pedig Brüsszel csak húszmérföldnyire van.

- Igen uram, ezt tudom.

- De azt nem tudja, hogy küldtem már csapatot Párizsba is.

- Ezt nem tudtam! És mit találtak?

- Ezt pedig mi nem tudjuk. - Grey tábornok egészen halkan tette hozzá. – Nem tértek vissza!

Hallgattak egy percig, végül Jeff szólalt meg.

- Kérem, folytassa uram! Ez egyre érdekesebben hangzik.

- Na igen! A sikertelen párizsi akció után, oda nem küldtem többé csapatot de a volt francia területeken azért elértünk apróbb sikereket. Ezek azonban, egyelőre, nem tartoznak szervesen a mi témánkhoz. A lényeg, hogy folyamatosan figyeljük az északi régiót, különösen Brüsszelt. Tudjuk, hogy vannak túlélők, sok a mozgás. Láttunk fegyveres egységeket is, de fogalmunk sincs róla, hogy ezek hivatásosok, szakadár rendvédelmisek, szervezett milíciák, vagy a túlélésért küzdő elvadult civilek?! Ami biztos, hogy észak felől folyamatosan érkeznek kisebb-nagyobb csapatok és a Hetes Körzetnél, állandóan zajlanak incidensek, lövöldözések.

A Hetes Körzet a Zóna észak-keleti szektorában volt és körül-belül harminchat mérföld hosszan adta a Zóna határvonalát. Annyira veszélyes volt, hogy a szolgálatot adó állományt, minden harmadik hét után, egy teljes hét pihenőre küldték. Azokat a katonákat, akik fegyelemsértést vagy kötelességszegést követtek el és nem halálbüntetés járt a vétségért, általában ide vezényelték néhány hétre, úgymond „rendet tanulni”. Akik túlélték, megtanulták a fegyelmet. Jeff tudta, hogy állandó, de nem folyamatos harcok zajlanak a Határvédelem megerősített egységei és az ismeretlen támadók között. A támadók sokszor csak felbukkannak, leadnak néhány lövést, és visszavonulnak. Máskor gépjármű konvojok törnek rá egy-egy kapura és gyakran vezénylik ki a Védelmi Erőket erősítésnek, hogy visszaverjék a támadásokat. Itt fordult elő az egyetlen alkalom a Zóna történetében, hogy bevetettek egy támadó helikoptert az ellenség megsemmisítésére. Ilyen helikoptere összesen hat volt a Zónának. Erőforrások hiányában, nem járőröztek és a rendelkezésre álló nyolc szállító, illetve többcélú forgószárnyast sem mozgatták. A tábornok közben folytatta.

- Ez maradjon köztünk százados, de az északi határ mentén zajló elszórt támadások engem sokkal kevésbé aggasztanak mint a vezérkar többi parancsnokát. Ami engem nyugtalanít, az az, ami a felderítési vonalainkon túl van. Vagy nincs. Már szórványos rádióüzeneteket sem fogunk, menekültek sem érkeznek, túlélőket sem találunk. Az elmúlt egy évben összesen harmincegy ember érkezett a Zónába. Ártalmatlan civilek voltak mindannyian. Nem tudjuk, mi van a világban! Nem tudjuk, milyen a világ a Zónán kívül?! Sejtéseink vannak, benyomásaink, részinformációink. Vakok vagyunk egy sötét szobában. A készleteink rohamosan fogynak és nem tudjuk, vannak-e még olyan csoportok vagy területek, mint a mienk. Olyanok, akik a túlélésért és a civilizált világ helyreállításáért küzdenek. Akikkel esetleg felvehetnénk a kapcsolatot, hogy kölcsönösen segítsük egymást. Nem tudhatjuk, vannak-e olyan csoportok, akik a túlélésért küzdenek, csak éppen leszarják a civilizált világot és a mi területeink lerohanására készülnek. Röviden összefoglalva, lószart sem tudunk!

- Ezzel egyetértek uram! – mondta Jeff és tudta, hogy egykori parancsnoka nem fog neheztelni rá a megjegyzésért.

- Akkor folytatom. Felállítok egy egységet. Egy szakaszt. A létszámát tekintve valójában egy raj, de a besorolását tekintve szakaszként kerül majd hadrendbe, azonban ez most mindegy! Szóval ezt a szakaszt alaposan felszereljük és kiképezzük, mert hosszútávú felderítéseket és célzott műveleteket hajt majd végre a Zónán kívül.

- Értem! És mi lenne az én feladatom? Képezzem ki a szakaszt?

- Nem! Legyen a parancsnoka!

Jeffel fordult egyet a világ. Ilyesmire nem számított, még csak nem is gondolt.

- Én uram? De… – a tábornok felemelte az ujját.

Jeff elhallgatott.

- Kiemeljük magát a jelenlegi beosztásából, átkerül az én törzsemhez, összeszedi a csapatot, kiképzi és vezeti őket.

- Uram, ha megengedi! Van egyáltalán egy szakaszra való tengerészgyalogos a Zónában? Tudtommal nincs.

- Tehát máris gondolkodik a dolgon. Ez tetszik! Egy tengerészgyalogos szakasz jár a fejében?

- Őket ismerem, uram!

- Értem! De, hogy a kérdésére is válaszoljak, nincs ennyi belőlük a Zónában. A helyzet ennél kicsit bonyolultabb. De erről csak akkor tudunk beszélni, ha elvállalja a feladatot.

Jeff egy ideig némán meredt maga elé és a tábornok nem sürgette. Néhány perc múlva felnézett Grey tábornokra, akit apjaként tisztelt és kibökte.

- Miért én?

A vezérőrnagy úgy nézett Jeffre, mintha most látná először, aztán olyan hangon szólalt meg, amivel annak idején, renitenskedő alárendeltjeiben fagyasztotta a vért a harcoló alakulatoknál.

- Először is! Ehhez a feladathoz olyan tisztre van szükségem, aki tudja, mit jelent, hogy ellenséges területen kell műveletet végrehajtani. Aki tudja, mit tegyen, ha nem lóg mögötte köldökzsinóron egy támogató hadosztály. Aki nem szarja össze magát, ha megpróbálják szétrúgni a valagát, hanem helytáll! Egy veteránra van szükségem, akinek vannak harctéri tapasztalatai és maga az egyik legképzettebb és legtapasztaltabb tiszt a Zónában. Másodszor! Abból amit én tudok és amit elmondott, arra következtetek, hogy a jelenlegi beosztásában nincs szükség magára. Megoldják azt a feladatot maga nélkül is. És - itt a tábornok egy pillanatra kivárt, mintha keresné a helyénvaló kifejezést. – az a véleményem, hogy a maga tehetségét és képességeit, a legnagyobb hiba Saint-Omer-ben elpocsékolni! Harmadszor pedig, olyan emberre van szükségem, akiben megbízom és én azt akarom, hogy maga vezesse azt a szakaszt!

Grey tábornok elhallgatott, hogy Jeffnek legyen ideje és lehetősége megérteni a hallottakat, majd folytatta.

-   Tehát megkérdezem: Vállalja, őrnagy?

Jeff felkapta a fejét. Egyik meglepetés a másik után. Két másodperc is beletelt, míg válaszolt.

- Tudja jól, hogy igen!

- Helyes! Köszönöm Jeff!

- Én köszönöm uram! Azt megkérdezhetem, hogy az imént mit értett „célzott műveleteken”?

- Nem!

- Értettem! – felelte a frissen kinevezett őrnagy, kissé meglepve a határozott elutasítástól.

A tábornok kicsit enyhített a hangvételén.

- Mindent megfog tudni ami magára tartozik, pontosan akkor amikor itt lesz az ideje.

- Értem uram! És most, hogyan tovább? – Winter őrnagy azon kevesek egyike volt, akik feltehettek ennyire közvetlen stílusú kérdéseket Grey vezérőrnagynak.

- Holnap reggel együtt elmegyünk Bizet-be, ahol az új bázisuk lesz. Bejárjuk és megnézzük, hogy mit tudunk kihozni belőle. Áramot is kapnak majd. Már intézkedtem róla, a műszakiak hamarosan végeznek. Utána visszajövünk, kiválaszt néhány embert a szakaszába, majd nekiáll és összerakja az eszközigényét és a kiképzési tervet. Azt ajánlom, alaposan fontoljon meg mindent és legyenek jó érvei, mert a vezérkar, különösen Bitz tábornok erősen hadakozni fog ellenünk! Holnapután este átnézzük az egészet és hétfőn reggel tízkor megjelenünk a főparancsnok hivatalában, hogy tájékoztassa a tervekről. Kedden visszamehet Saint-Omer-be, hogy elhozza a dolgait és ha minden jól megy estére itt lesz a csapata. Húsz órakor Gardone vezérezredes tart maguknak eligazítást, majd kivisszük magukat a bázisra és szerda reggel kezdhetnek. A többi magán múlik.

- Értettem uram! Ha megengedi, alaposan előkészített mindent, ahhoz képest, hogy még csak egy fél órája avatott be.

- Ahogy mondja! Magát valóban még csak egy fél órája avattam be, őrnagy. – felelte mosolyogva a tábornok.

Jeff is elmosolyodott és a rázúdult információk hatása alatt még egy kisség kábán, tétova mozdulatot tett a kezével.

- Rendben tábornok úr! Köszönöm még egyszer! És most...?

- Most várjon még egy percet!

Felkapta a telefonkagylót. Úgy látszott, itt működtek a vonalak. Beütött négy számot. Mikor a vonal túlsó felén felvették, beleszólt.

- Azonnali futárparancs Pierre Gourdon ezredesnek Saint-Omer-be. Igen, diktálom: „Jeff Winter őrnagyot ideiglenesen de azonnali hatállyal, áthelyezték az én ezredemhez. Eddigi beosztását és feladatait, megbízott parancsnokként, Mick Edwards hadnagy veszi át.” Igen, megvan? Rendben! Küldje el, most! Köszönöm!

A tábornok lerakta a kagylót és Jeffre nézett.

- Akkor ez is rendben van! – elégedetten az őrnagy felé bólintott. – Most pedig, a megegyezésünk, az új beosztása és előléptetése örömére, iszunk egy kortyot.

Az íróasztala egyik fiókjából két poharat és egy fél üveg Jägermeister-t húzott elő.

- Ezt – és meglengette az üveget. –, erre az alkalomra tartogattam. Ha jól emlékszem, ez a kedvence.

- Jól emlékszik uram! – mondta Jeff elismerően. – Köszönöm!

A vezérőrnagy töltött a poharakba és az őrnagy felé nyújtotta az egyiket. Jeff felált és poharát a tábornokéhoz koccintotta.

- A sikerre!

- A sikerre!

Lehajtották az italt, kicsit mindketten ízlelgették még a nyelvükön, majd a tábornok eltette az üveget.

- Jól van Jeff! Örülök, hogy visszatért! Most menjen, pihenjen le! Az ügyeletes átkíséri a szállására. Holnap reggel hat harminckor várom!

- Értettem!

- Jó pihenést Jeff!

- Köszönöm! Önnek is tábornok úr!

Jeff kifelé indult és közben a tarkóján érezte a tábornok tekintetét. Csendben húzta be maga mögött a nagy ajtót. Washington alezredes felállt az asztala mögött és mosolyogva kezet nyújtott.

- Gratulálok az előléptetéséhez, őrnagy úr! – mondta mosolyogva.

- Te tudtad?

- Persze! Én írtam meg az előléptetési parancsot. Mire jöttél, már alá is volt írva. Amint a tábornok felhívott, hogy küldjem el az ezredesnek az áthelyezésedről az utasítást, azt is tovább küldtem a vezérkarnak. Holnapra már iktatják is.

- Te tróger! És még egy szemvillanással sem jelezted! – az alezredes nevetett. – De az Öreg is nagyon biztos lehetett a dolgában, ahogy látom.

- Nagyon sokat harcolt ezért az egységért Jeff. Hónapok óta puhította a vezérkart és… hát ismered! Lesöpört mindenkit és végül kiharcolt mindent. Amint ma délután a vezérezredes rábólintott, már küldte is a műszakiakat a kiképzőtáborba, hogy legyen villanyotok és a parancsot neked meg Gourdon-nak. Azokat már a vezérkari értekezlet előtt megíratta.

- Nem semmi! Ahogy mondtam, nagyon biztos lehetett a dolgában!

- Tudtuk, hogy ráharapsz! – vigyorgott az alezredes. – Egyébként, most már elárulom, nem lett volna választásod. Ha most nem bólintasz rá, jövő héten hivatalosan helyeztetett volna át. Minden képpen téged akart parancsnoknak.

- Az a parancs is meg volt már írva? – kérdezte némi gúnnyal a hangjában Jeff.

- Azt nem íratta meg! – kacsintott Washington.

- Szép kis disznóság! Még jó, hogy önként vállalkoztam!

- Úgy bizony! Intézkedtem a szállásodról, vacsorát is kapsz. Az ügyeletes átkísér. Kocsival jöttél?

- A motorral. – vigyorgott Jeff, mert pontosan tudta, hogy mennyire irigylik ezt tőle.

- Fasza! Egy üdülőtelepen szórakozol és még egy olyan motorra is van engedélyed, amilyenért egy körzetparancsnok is hónapokig nyalhatná Yves seggét.

- Kapd be alezredes úrr! – válaszolta Jeff, szándékosan kihangsúlyozva az úr szót, két r-el.

Ezen aztán jót nevettek. Washington leszólt az ügyeletre, hogy Winter őrnagy távozik. Elköszöntek, kezet fogtak, majd az őrnagy az ajtó felé indult. Washington még utána szólt.

- Hé, Jeff!

- Igen? – fordult hátra.

- Isten hozott!

Bólintott, aztán kilépett a szárnysegéd irodájából.

Kijelölt szállása két sarokra volt a Zónaparancsnokságtól, a Rue Jean Sans Peur egy komfortos lakótömbjében. Az épületet valahogy megkímélte a háború és mint kiderült, a Védelmi Erők Lille-ben és az Egyes Körzetben állomásozó parancsnokainak lakhelyéül szolgált. A harmadik emeleten kapott egy nagyon kényelmes szobát és a tisztikantinból kiadós vacsorát.

Az ügyeletes bejegyezte érkezését és szobája számát a szolgálati naplóba. Megjegyzésként beírta, hogy 5:30-kor fel kell ébreszteni. Aztán még tájékoztatta, hogy a kantinban éjjel-nappal ihat teát és reggel öttől lesz kávé is, illetve, hogy ebben az épületben folyamatosan van melegvíz, ha zuhanyozni szeretne. Ha bármire szüksége lenne még, szóljon a kapuőrségnek.

- Köszönöm, őrmester!

- Nincs mit uram! Kíván még valamit?

- Nem. Folytassa, leléphet!

- Igen uram!

Az őrmester tisztelgett, majd halkan távozott, és becsukta maga mögött az ajtót. Jeff leült az ágyra és maga elé meredve, ezen az új helyzeten töprengett egy darabig. Két óra alatt gyökerestől megváltozott az élete. Szerette Saint-Omer-i beosztását, de bekellett vallania magának, hogy az utóbbi hónapokban már unta egy kicsit. Ha a normális világban egy tiszt ilyen beosztást kapott, azt nyugdíjelőkészítésnek hívták. Persze jól végezte a feladatát, hiszen tudta mennyire fontos de nem az ő világa volt. Ennél még az a nyolc hónap is izgalmasabban telt, amíg katonai attasé volt Párizsban. Azt is Grey tábornoknak köszönhette. Tulajdonképpen egész, legendás katonai pályafutását a vezérőrnagynak köszönhette. Tizenhét évesen állt be a tengerészgyalogsághoz és egy évre rá Grey tábornok válogatta be a balkáni műveleteket végrehajtó csapatba, mikor mindennél fontosabb volt, hogy legyenek felderítési adatok a NATO csapások előtt. Ő egyengette az útját, mikor Jeff kiképző lett, ő rugdosta a valagát, míg végül a Troy Egyetemen, Alabamában lediplomázott nemzetközi politikatudományokból. Ő küldte különleges feladatokkal Afganisztánba és Irakba. Párizs után, a tábornok ajánlására kérte fel az ENSZ szakértőnek. Ez az új beosztás is a tábornok műve volt és hálás is volt érte de minden porcikájában érezte, tudta, hogy parancsnoka nem avatta be mindenbe. Nem értette ezt a különös titkolózást de bízott a tábornokban. Bízni akart benne, hát rálegyintett a fejében hangoskodó megérzésekre. Majd minden kiderül!

-   Elvégre nem vesztettem semmit. Inkább nyertem – gondolta.

Még akkor is az esti beszélgetésen járt az agya, mikor megette az amúgy rendkívül finom vacsorát. Később lezuhanyozott és amíg folyatta magára a vizet, azon töprengett, hogy mostanában egyre többet töpreng. Talán az elmúlt évek, talán ez az új világ teremtette helyzet volt az oka? Nem tudta. Gondolatai csapongtak de pár perc múltán ismét erre az új feladatra kanyarodtak vissza. Mélyen magában egy új érzés bontakozott ki. Felpezsdült a vére ha eszébe jutott, hogy hamarosan talán újra akcióba mehet. Zuhanyzás után lefeküdt de még sokáig nem jött álom a szemére. Már majdnem elaludt, amikor eszébe jutott, hogy nem kérdezett rá a csapatra. A tábornok azt mondta neki, hogy bonyolult a dolog és holnap kiválasztja a csapata néhány tagját. Ezt sem értette de hát úgy is gyorsan holnap lesz. Amikor végre elaludt, agyában zavaros álmok képei kavarogtak. Évek óta először álmodott. Később aztán nem emlékezett rá. De akkor, egyszerre reggel lett.

4.

Hirtelen ébredt, kinyitotta a szemeit és máris éberré vált. Órájára pillantott, 5 óra 29 perc volt. Huszénhét év szolgálat után, belső órája tökéletesen működött. Éppen felkelt és ruhái után nyúlt, amikor halkan megkopogtatták az ajtaját. Belebújt a nadrágjába, felhúzta a trikóját és kinyitotta az ajtót. Az egyik éjszakai ügyeletes feszesen állt előtte.

- Jó reggelt őrnagy úr! Fél hat.

- Köszönöm tizedes!

- Kávé és tea már rendelkezésére áll a kantinban.

- Nagyszerű, köszönöm! Folytassa tizedes, leléphet!

- Igen uram!

Mikor magára maradt, megmosta az arcát, felöltözött, magára csatolta a fegyverét. Ellenőrizte öltözékét a szekrény ajtaján lévő tükörben és megállapította, hogy azon nincs kivetni való. Aztán alaposabban végigtekintett magán is. Még mindig jó formában volt. Arcán, főleg a szeme körül néhány egyre mélyülő barázda, a halántékán finoman őszülő, rövid barna haj. Hát, ez van! Végül rávigyorgott a tükörképére és elhagyta a szobáját. A kantinban megivott két csésze erős kávét, ez nagyon jól esett, majd elhagyta az épületet. A bejárat mellett Robert Washington alezredes cigarettázott. Mikor meglátta Jeffet, felderült az arca.

- Á, a mi hamvaiból feltámadt Üdvöskénk! – köszöntötte.

Washingtonnak szinte mindig jókedve volt. Jeffnek az jutott eszébe, a kurva élet sem tudja, hogy csinálja de Bob mindig ilyen derűs.

- Szevasz Bob! Te is itt laksz?

- Persze! A másodikon. Csak nekem a Marie André-re néz az ablakom.

- Miért nem mondtad este? Dumálhattunk volna egyet.

- Á, sokáig kellett bent maradnom. Éjfél is elmúlt már mikor végeztem. Gondoltam, pihennél. Még az este megjött az értesítés, van áram a bázisodon.

- Ez nagyszerű! Tényleg komolyan gondolja ezt a dolgot a tábornok.

- Persze! Beszéltem a műszakiak parancsnokával, tartozott nekem a faszi egy szívességgel, úgyhogy a területen lévő egyik házban, összeberhelték a napelemeket is. Ha úgy gondolod, hogy az megfelel legénységi szállásnak, akkor ott lesz melegvizetek is.

- Baszki, köszönöm! Egyszer majd meghálálom.

- Hagyd a francba! Ennyivel még el sem kezdem letörleszteni Fallúdzsát.

Egyszer Jeff szakasza mentette ki Washington egységét egy elbaszott tűzharcból az iraki háború során. Úgy látszott, az akkor még fiatal főhadnagy nem felejtette el ezt.

- Van még húsz perced, igyunk még egy kávét! – indítványozta Washington.

Egy vödör kávét megivott naponta. Tőle sosem hallotta de Jeff ismerte a sztorit, amikor még a Sivatagi Pajzs idején, Rijádban a rádiósok kikötözték a sátor mellé a homokba Bobot, mert az megitta az összes kávéjukat. Amikor a legendák előkerültek, ezt a történetet mindig elmesélte valaki, ha Robert Washington neve felbukkant a beszélgetés alatt.

A friss kávéval a kezükben visszatértek a bejárat mellé és az alezredes előhúzott még egy cigarettát. Megkínálta Jeffet is és ő kivételesen elfogadta. Hanyag kocadohányos volt. Néha rá-rágyújtott, de az egyetem óta nem vett rendszeresen cigarettát. A Zónában ritka kincs volt, nehéz volt hozzájutni és ha találtak is valahol, a magas rangú dohányos tisztek gyorsan lecsaptak rá. Ebben az egy kérdésben, a vezérkar is elnézőbben kezelte az egyenlőséget. Illetve egyenlőtlenséget.

- Összeszedtem neked némi papírt, meg irodaszert a Főparancsnokságról. Ha szükséged lenne ilyesmire, tervezéshez vagy mit tudom én?! – mondta kisvártatva két slukk között az alezredes. – A felszereléssel együtt kiviszik majd azokat is.

- Te éjjel-nappal dolgozol?

- A Zóna nem alszik Jeff! Sosem alszik. – erősítette meg nyomatékkal a hangjában.

- Köszönöm!

- Nincs mit. Lesz egy kis irodád a házban amit ajánlottam, de a területen sok az épület. Úgy gondoltam, ne csak a szálláson, hanem a gyakorlótér közelében is berendezhetnénk neked egyet. Ne számíts egy Pentagonra, de hozzuk ki belőle amit csak lehet!

- Jól van, csak ne basszon bele a vezérkar a nagy terveinkbe!

- Nem fognak! Ezeket a bútorokat onnan is össze lehet szedni. A terület teljesen lakatlan, sok a felhasználható eszköz, bútor, ilyesmi.

- Hol van egyébként a hely?

- A bázisod? Az Ötös Körzet határán, Bizet és az N58-as főút között. Egy régi tégla-, és faelemgyár, olyan tizenkét mérföldre innen. Jó kis hely!

- A bázisom? – kérdezett vissza Jeff némi szarkazmussal.

- Igen, a bázisod! Te vagy a parancsnok, a bázis is a tiéd. A tábornok kijárta, hogy saját kiképzőtáborotok és főhadiszállásotok legyen. Az ő alárendeltségébe tartozik, te neki felelsz.

- Percről percre jobban tetszik!

- Olyan mint Saint-Omer kicsiben, csak a te stílusodban! Még a körzetparancsnoknak sincs ott hatásköre. Őt ismered, nem? Hugo Molinari ezredest?

- Aha! Nagy állat…!

- Az! – hagyta rá vigyorogva Washington. – De nem lesz beleszólása a dolgokba!

- Ezt örömmel hallom! Sokat lendít az ügymeneten, ha nem ugatnak bele a dolgomba. Gondolom, belekerült némi üvöltözésbe, hogy az ezredes elengedjen egy ilyen koncot.

- Hát…? Úgy is mondhatjuk! – az alezredes hallgatott egy másodpercig. – Fontos ez a feladat a Zónának Jeff! És az Öregnek is! A legjobbat akarja kihozni belőle, ezért is bízta rád. De most már szerintem indulj, mert vár!

- Még csak negyed hét.

- De ő már ott van, nekem elhiheted. Azt a bögrét majd beviszem. – eldobta a csikket és elindult befelé.

- Majd később találkozunk!

A Főparancsnokságon egy új gárda adta az őrséget. A belépési engedélye már le volt adva, így gyorsan átesett az ellenőrzésen. Egy perc múlva már a tábornok hivatalának nyitott ajtajában állt.

- Jelentkezem, tábornok úr!

- Á, őrnagy! Azonnal indulunk.

A tábornok összerendezett néhány iratot az asztalán, feltette a sapkáját és bezárta az irodája ajtaját. Az alezredes ajtaját nyitva hagyta, majd Jeffel a nyomában elindult lefelé a lépcsőn. A kapus szolgálat egy emberként ugrott fel és feszes vigyázzállásban tisztelegtek. A tábornok leintette őket.

- Pihenj!

Ugyan ez a jelenet megismétlődött az épület előtt posztoló őrségnél is, majd jobbra fordulva a Boulevard de la Liberté-n bevágták magukat a vezérőrnagy olíva zöld Mercedes terepjárójába, amelyről még nem kopott le teljesen az egykori Lombardia-i 14. Légvédelmi Tüzérezred logója. Közelebbről, egészen jól kivehető volt még az arany körben az ezüst oroszlán és a két keresztben álló ágyú. A tábornok csak akkor szólalt meg, amikor már elindultak.

- A bázis, az Ötödik Körzetben van, de az én törzsemhez tartozik. Elrendeltem, hogy az első időkben a katonai rendészet jelen legyen a területen kívül, és a járőrök is sűrűbben forduljanak meg arra. Senkit nem engednek a közelükbe. Maga lesz a parancsnoka, tehát a maga felelőssége, hogy minden rendben menjen! Néhány eszközt és járművet már odavitettem a saját hatáskörömben, de ne szégyenlősködjön, amikor majd kérni kell! Az eszközökkel is maga rendelkezik. A fegyverek és taktikai felszerelések kérdését délután megbeszéljük és hétfőn kipréselünk a vezérkarból amit csak tudunk. Az ellátmányuk egy része is ott van már. Úgy állítottuk össze a fejadagokat, mintha szolgálatot adó állomány lennének. Ez, mint tudja, egy kis többletet jelent, de ha úgy akarják, a bázis területén vadászhatnak, halászhatnak is. Ennek eldöntése is a maga dolga! Az alezredes talán említette, hogy a műszakiak beüzemelték a napelemeket az egyik házon, így lesz melegvizük is. Áram már van de ne pocsékolják! Sokat fektettünk ebbe az egységbe őrnagy és még többet is fogunk. Ne okozzon nekem csalódást!

- Nem fogok tábornok úr!

- Tudom!

Azután a tábornok már nem szólt és Jeff az elsuhanó tájat bámulta. Közben azon gondolkodott, mekkora fontossága lehet a majdani feladatoknak, ha a Főparancsnokság ennyit áldoz rájuk. Alig tizenkét órája foglalta el a beosztását és máris annyi minden felett rendelkezett, mint Saint-Omer az induláskor és akkora hatásköre volt, mint egy körzetparancsnoknak. Ismerte jól a Zóna viszonyait és tudta, kedvtelésből egyetlen egység számára sem szabadítanak fel ekkora erőforrásokat. Még a Határvédelem északi egységeinek sem jutnak olyan kiváltságok, mint a melegvízzel rendelkező, önálló kiképzőtábor.

- Most léptük át az egykori francia-belga határt. – mondta a tábornok, fölöslegesen, mert Jeff maga is kitudta betűzni a rozsdás, kopott, útmenti táblán a feliratot.

Alig öt perc múlva letértek az N58-asról, és a Touquetstraat-on haladva elhajtottak a szolgálatos tábori rendészek mellett. Azok tisztelegtek, ők visszaintettek nekik. Körül-belül két perc múlva beértek a bázisra és megálltak egy otthonos kis házsor előtt. Távolabb hatalmas raktárak, irodaépületek, nyílt terek látszottak. Jobb oldalon egy egykor gondozott temető síremlékeinek maradványai látszottak a gaz között. A hátuk mögött, az óra számlapja szerint, négy óra irányában kialakítva egy tágas, nyílt placc terület el. Talán parkoló lehetett valaha. Amit eddig látott a támaszpontból, az egészen egyszerűen tökéletes volt. Fejében már pörgette a feladatokat, illetve, hogy mit, hogyan tud majd felhasználni. Imádta!

- A bázis területe olyan hétszázötven hold. Több út is vezet befelé, majd menet közben megbeszéljük, mit akar tenni ezekkel?! – kezdett bele a tábornok a terület ismertetésébe. – Az északi oldalon van néhány mesterséges tó. A vizeik már többé-kevésbé tiszták de erősen benőtte a sás. Gyakorlatozhatnak benne vagy akár halászhatnak is. A legnagyobb közülük majdnem háromszáznyolcvan jard hosszú. Kapnak egy motoros csónakot, hogy vízi feladatokra és műveletekre is felkészíthesse a szakaszt. Vannak erdőségek de a régi megművelt földeket is benőtte már az aljnövényzet. Majdnem száz különálló épület van a területen. Délen egy régi vendégház, tanyák, házsorok, raktárak, ilyesmik. Van helyük kialakítani lőteret és a precíziós lövészethez is lesz terület. Ez a házsor itt mellettünk – és balra mutatott –, az épület amit már említettem. Ha úgy akarja, érdemes lesz ezt kijelölni legénységi szállásnak. Vannak tágas helyiségeik csoportos eligazításokhoz is. Majd visszafelé megnézzük.

- Ez eddig több mint tökéletes uram!

- Gondoltam, hogy értékelni fogja! Menjünk tovább, megmutatom a központot is.

A központ, jelen esetben a régi téglagyárat jelentette. Tele volt kisebb-nagyobb, különböző kialakítású és alakú épülettel. Tágas terek, amelyeken egykor raklapszám állhatott az építőanyag. A természet már elkezdte visszahódítani, ami immár újra az övé volt. Fű és méter magas gaz nőtt a repedezett beton réseiben, kúszónövények kapaszkodtak az épületekre és mindenről a kietlenség sugárzott a szemlélő felé. Egy kiszakadt ablakkeret kísértetiesen halk nyikorgással lengett egyetlen megmaradt pántján a könnyű tavaszi szélben. Az őrnagy hirtelen úgy érezte, mintha egy hosszú utazás után hazaért volna. Nem csak a területben rejlő hatalmas lehetőségek miatt. Épületharc, ostrom, rajtaütés gyakorlásához. Nem csak azért, mert ez itt, most már valóságnak tűnt, az ő támaszpontja volt, hanem leginkább azért, mert minden elvadult, idegenszerűségének ellenére, a bázist azonnal az otthonának is érezte. Egy harcoló egység parancsnoka, gondolta, nem kívánhat többet ennél. Ezen a támaszponton nem egy szakaszt de egy ezredet is kilehetett volna képezni. A tábornok hangja visszahúzta a valóságba.

- A területet úgy alakítják át, ahogy a feladatok, a kiképzés és a gyakorlatok megkívánják. Erről ön dönt. Én csak azt kérem, ha lehet, ne romboljanak le minden épületet! Egy-egy házból nem csinálunk ügyet. – mondta a tábornok és elfojtott egy vigyort. – Az építőanyagok legnagyobb részét már elhordták de ami megmaradt, azt felhasználhatják. Rengeteg autó, autóroncs és mindenféle eszköz, anyag maradt még itt, tehát lesz lehetőségük működni. Tegyék meg, amit kell!

- Uram, egyszerűen nem találok szavakat. Az az épület ott tökéletes lenne gyilokháznak.

Gyilokháznak nevezték azokat a lőtereket, hol az épületen belüli harcot gyakorolhatták. Ezekben, a belső tereket különféle eszközökkel, gyakorlatilag akadálypályává alakították a kiképzési feladatoknak megfelelően. Raklapok, ládák, asztalok, bezárt ajtók, álfalak, torlaszok, ami csak kellet, hogy minél bonyolultabb és minél nehezebb legyen átjutni rajtuk.

- Ennek a bázisnak maga a parancsnoka őrnagy. Azt csinál benne és vele, amit a feladata megkíván.

- Köszönöm!

- Jöjjön! Mutatok még néhány dolgot. A többit majd felfedezi maga, amikor idetelepül.

Egy téglákból emelt, három részből álló, szorosan összeépített, raktárkomplexum felé vezette az őrnagyot, amelynek az út felöli szélén, egy hatalmas kapu tátongott. A kapu mellett, egy láthatóan utólag hozzáépített féltetős melléképület állt három ablakkal és a közepén egy ajtóval. Amint a kapun át beléptek a poros, régóta használaton kívüli raktárba, az őrnagy megtorpant. A csarnok közepén, gondosan sorba parkolva, három khaki színű, katonai Land Rover, egy platós, civil Toyota Hilux, egy Cheeroke Jeep és egy ponyvás, katonai Mercedes teherautó állt. Mögöttük, a katonás rendben lerakott raklapokon, több hordónyi üzemanyag. A csarnok fala mentén húzódó polcok tele voltak kenőanyagokkal, szerszámokkal, alkatrészekkel. A másik fal mentén pótkerekek, üzemanyag kannák sorakoztak és Jeff még egy hidraulikus emelőszerkezetet is felfedezett. A csarnok hátsó sarkában egy gázüzemű targonca parkolt.

- Uram, ez hihetetlen! – Jeff szava elakadt.

- A járműparkjuk. Sajnos a szolgálati autóját Saint-Omer-ben, át kell adnia, de megkapja parancsnoki kocsinak a Jeepet. A Land Rovereket és a teherautót a műveleteikhez kapják, a Hiluxot meg használják fel belátása szerint!

- Köszönöm! Eddig minden a várakozásokon felüli! Fel sem tételeztem uram, hogy ilyen erőforrások állnak a rendelkezésére.

- Most már a magáéra is, őrnagy! Hat hónapja, mikor elkezdtem megtervezni az egység felállítását és a főparancsnok nem utasította el azonnal az ötletet, előbb a területet szereztem meg magamnak, aztán szép csendben elkezdtem idehozatni a készleteket. – válaszolt a tábornok és megindult az egyik átjáró ajtó felé, majd folytatta. – A legfontosabb, a feladat! Ami szükséges a végrehajtáshoz, azt meg fogják kapni! Lehetne több is, de majd idővel. Jöjjön!

Átvezette Jeffet a tűzválasztó ajtón az épület másik részébe. Ebben a szárnyban műanyag, zárható szekrények sorakoztak. Jeff sorra benézett mindegyikbe. Roskadásig voltak pakolva konzervekkel, levesporos és kétszersülttel teli kartonokkal, előre csomagolt készételekkel. Több karton tea és némi kávé is megbújt a készletek között. Volt ott raklapokon vagy tíz, öt gallonos ivóvizes ballon. Szögletes, pántolt tetővel lezárt, műanyag kádakban rizzsel teli és krumplis meg zöldséges zsákok.

- Ezeket a patkányok és egerek miatt tároljuk így, mert azokból sajnos elég sok van. Maguk egyék meg, ne azok! – mutatott a tábornok a kádakra. – Két hónapra elegendő, emelt fejadagoknak megfelelő mennyiségű ellátmány.

A másik sor szekrényben Jeff néhány nagyobb edényt, nyársakat és serpenyőt talált. Volt még ott három elektromos kávéfőző, hozzájuk filterek. Kancsók, poharak, tányérok, evőeszközkészletek egy rakás csajka és kulacs sorakozott takaros rendben.

- A raktár mögötti tárolóban van pár gázpalack és azokban a szekrényekben – a tábornok egy távolabbi sarokba mutatott – találnak néhány gázrózsát és tömlőt hozzájuk. Azon is főzhetnek, ha éppen szükséges de ahogy mondtam, ne pazaroljanak!

- Nem fogunk uram! Úgy gondolom, a kiképzés részeként, szabadtűzön készítjük majd az ételeket, amikor csak mód van rá. De nem fogom elkényeztetni őket! – finom éllel folytatta. – Mivel nem tudom, milyen műveletekre küld majd minket, azt hiszem, ez hasznos program lesz!

- Helyes! – vágta rá a tábornok de az őrnagy feladatokra vonatkozó célzását, szándékosan figyelmen kívül hagyta.

A tábornok elindult egy másik ajtó felé, nem arra amerre jöttek, hanem egy oldalt a sarokban árválkodó vasajtó irányába. Nyikorgott, mikor a tábornok kinyitotta. Egy darabig a belső oldalon lévő falon matatott, majd egy halk kattanás után némi fény áradt szét a helyiségben. Jeff sok, főként fából ácsolt ládát pillantott meg, de voltak tűzálló műanyagból készültek is. Nem kellett belenéznie, hogy tudja mik azok. Kézigránátok, Clymore aknák, füstbombák, egy M-60-as géppuska ládája, hevederek. Többezer lábnyi mászókötél, világítórakéták, Caylume rudak. A helyiség jócskán meg volt már pakolva de még mindig több hely volt, mint amennyit a már ott lévő készletek elfoglaltak.

Kinyitotta az egyik ládát, amelyen kétnyelvű felirat tudatta, hogy a „Francia hadsereg tulajdona”. Egy gondosan olajozott, jól karbantartott FR2 - F2 mesterlövészpuska volt benne. A mellette lévő ládában, most már tudta, a hozzá tartozó lőszerek pihentek. Egy másik ládában tíz darab Sig Sauer P228-as kézifegyver lapult a hozzájuk tartozó tárakkal, míg a mellette lévőben, ezt az őrnagy jól ismerte, ezerkétszáz darab 9*19 mm-es Parabellum lőszer a pisztolyokhoz. Nem nyitotta ki, de pontosan tudta, a lőszerek, harmincasával elhelyezve állnak a kialakított műanyag tárolótalpakban. Kérdőn tekintett a tábornokra.

- Amit lehetett, előre idehozattam. A többi készletet és a fegyvereiket hétfőn délután kezdik majd el feltölteni, ha a vezérkar jóváhagyta az igényeket! Ahogy mondtam, ne szégyelljen kérni! Úgysem kap annyit, amennyit szeretne. Bitz tábornok egyébként nem áll mellettünk ebben az ügyben. Minden lehetőséget megragad majd, hogy üsse-verje magát és ahol csak teheti, megvágja az eszközigényt.

- Értem uram! Megkérdezhetem, hogy az altábornagy miért van ennyire az egység ellen?

- Úgy gondolja, hogy csak pazaroljuk az erőforrásokat. Arra hivatkozik, hogy ha szükséges, a Védelmi Erők egységeiből is küldhetünk csapatokat kívülre. ...majd egyszer! – Grey tábornok arcán dühös villanás futott át. – Már akkor is erősen tiltakozott, amikor először szóba került, hogy önálló haderőnemmé alakítjuk a Külső Műveletek Parancsnokságát. És az azóta eltelt hónapok alatt folyamatosan elvesztette a csatáit velem szemben, így aztán, most biztosan nem fogja egykönnyen beadni a derekát.

- De miért, tábornok úr? Nem mindegy neki, milyen egységnek adja ki a felszerelést.

- Szeretném hinni, hogy csak a német precizitás miatt ilyen ellenálló. Minden parancsnoki értekezleten felhozza, hogy a Zóna lőszerfelhasználása mennyivel nőtt, mióta az ezredem fennáll. De ez csak annyiban a maga dolga, hogy a terveinek ismertetését alaposan dolgozza ki és okosan érveljen az elképzelései mellett! A főparancsnokot kell meggyőznie! Ha ő megveszi a terveit, Bitz altábornagy nem sokat tehet.

A fegyverraktárból három kijárat nyílt. Egy, a csarnokon mindenhol meglévő nagykapu, egy viszonylag jó állapotú irodaszerű helyiségé és egy, a helyiséget körül-belül a harmadánál elválasztó, hullámlemezekből felhúzott falon lévő vaskeretes, reteszes kiskapu. A parancsnok e felé vezette most az őrnagyot. A leválasztott helyiségben nyolc-tíz munkaasztal állt, egyelőre egymás mellé állítva a fal mellett. A hátsó fal mentén, a sarokban egy külön munkapad, rajta satuk, egy állványos fúró, szerszámos láda. Az asztal mellett a jobb sarokba tolva egy fából ácsolt, takaros fegyverállvány. Egy összetákolt polcrendszer volt a bal oldali fal mellett, telis-tele fegyverolajos kannákkal, fegyverkarbantartó készletekkel, egy rongyokkal teli láda. Volt egy tűzoltóhomokkal teli láda is.

- Gondolom, nem kell ismertetnek a helyiség funkcióját, őrnagy?! – szólalt meg a tábornok.

- Nem, uram! Tökéletes! – az asztalokat számolgatta. – Hány főből áll majd a szakaszom tábornok őr?

- Nyolc. A részleteket délután beszéljük meg! – közölte, elvágva evvel Jeff elől a további kérdezősködés lehetőségét.

Kiléptek a fegyverkarbantartó szobából és az irodaszerű helyiség felé indultak. Mikor a tábornok benyitott, valóban egy iroda tűnt szembe velük. Elég hely volt benne, hogy akár a teljes szakasznak eligazítást tudjon tartani. A falakon térképek lógtak. A Zóna és a Bázis újnak tűnő, rajzolt térképe és egy kopottabb, de jó minőségű, viaszosvászonra nyomtatott Európa-térkép. A térkép fölött egy keskeny, alig két láb hosszú billenőablak húzódott.

- Van egy ügyes hadműveleti rajzoló a Főparancsnokságon, ő készítette ezeket. – a tábornok a térképek felé intett, majd körbemutatott. – Washington alezredes hétfőn berendezteti ezt magának, hogy itt is legyen egy parancsnoki iroda, ne csak a szálláson. Már össze is szedett magának néhány dolgot hozzá.

- Igen uram, Bob említette ma reggel.

- Helyes! Kapnak két rádiót is. Az egyik itt lesz, a másik a napelemes házban. Be lesznek hangolva az ezred hadműveleti központjának a frekvenciájára. A rádióforgalmazás szabályai ugyanúgy vonatkoznak magukra is, de ha szükséges, azonnal érintkezésbe tudnak lépni velünk és én is elérem magukat.

- Nagyszerű, uram!

- A parancsnoki lánc egyszerű. A szakasz feletti hatásköre csak a főparancsnoknak, akadályoztatása esetén a helyettesének és nekem lesz. Azonban parancsokat csak közvetlenül tőlem vagy az alezredesen keresztül kaphatnak. A hadműveleti parancsnok nem a felettese. – a tábornok most szigorú tekintettel meredt Jeffre. - Megértette ezt, őrnagy?

- Tökéletesen, tábornok úr!

Tudta jól, mit jelent ez a mondat. Nincs felesleges elem a parancsnok és a végrehajtó egység között, akinél elakadhatnak az információk és ami a fő, senki nem adhat olyan utasítást a kommandónak, amiről Grey tábornoknak nincs tudomása. Így például Bitz altábornagy sem, aki vezérkari tisztként, utasításra jogosult elöljáró az Egyesített Hadműveleti Parancsnokság felett. Jeffnek lassan összeállt a kép, mekkora hatáskört és milyen szabadságot jelent neki és szakaszának ez beosztás. A Zóna történetében még soha sem volt és jelenleg sincs még egy harcoló kisegység, ami ilyen irányítási rendszerben működhet. Sőt, még magasabb harcrendű egység sem működhet ilyen kötetlenül. Az őrnagy számára rejtély volt, hogy sikerült ezt Grey tábornok kiharcolni?!

5.

A járványt követő harcok idején, Nyugat-Európában a francia-belga határ mellett elterülő tengerpartok voltak az esetleges menekülés lehetőségei. A külföldön állomásozó amerikai és angol haderőt Calais környékére rendelték vissza szerte Európából. Mivel a repülőgépek számára életveszélyes volt bármilyen berepülés, az egységeket hajóval szándékozták az anyaországokba visszaszállítani. A káosz átláthatatlan volt. Jószerével mindenki harcolt mindenki ellen. Rendőri erők tűztek össze saját nemzetük hadseregével, hadseregek rohanták le a más nemzetek rendfenntartó erőit és mindenki támadta a civil lakosságot. Mindezt arra való hivatkozással, hogy a civilek válogatás nélkül nekiestek bárkinek. Senki nem tudta ki-kivel van éppen. Akik túlélték azt a csatát, a mai napig mesélik azt a történetet, amikor a francia rendőrség egy egysége, Luxemburgból, Elvange mellől akart hazasegíteni mintegy kétszázötven francia állampolgárt, akik ott rekedtek. A város feldühödött lakossága, szó szerint agyonverte a francia rendőröket. Azok nem akartak fegyvert használni egy másik ország polgárai ellen és mire rászánták volna magukat, már csak alig egy páran voltak életben közülük. Ekkor jelent meg, az egyébként Hollandiában állomásozó, német 43. gépesített dandár egy páncélos alakulata, amit a holland gyalogság kísért és a civileket a maradék rendőrökkel együtt, szó szerint halálra taposták és lemészárolták. A rádión leadott vészjelzésekre reagálva, a Bundeswehrhez tartozó 10. páncélos hadosztály, akkor Perl-nél harcoló francia-német dandárjának parancsnoka saját egységeivel Elvange-be indult. A még mindig tartó mészárlást meglátva, a dandárparancsnok kiadta a 43-asokra a felszámolási parancsot. Miután saját honfitársainak egységét, valamint a holland gyalogságot is megsemmisítette és véget vetett a tömeges gyilkolásnak, csatlakozott az észak-francia területeket védő Jacques Gardone vezérezredes hadosztályához. Annak parancsnoksága alatt vonult vissza, körül-belül százhúsz mérföldnyire, a La-Manche csatorna irányába. Hazájában árulónak kiáltották ki és a válsághelyzetben felállított katonai törvényszék halálra ítélte. Ő volt Karl Bitz altábornagy.

A visszavonulás után a vezérezredes a parancsnoksága alá vonta a hadszíntéren lévő összes, immár nemzetközi kontingensnek tekinthető alakulatot. Újjászervezte és felállította a hadtestet, valamint azt a hatalmas, Ternezuen-tól Fruges-ig tartó, több mint száz mérföld hosszú, félkör alakú védőzónát, amely akkor mintegy félmillió civilt védelmezett. Az arcvonal belga területeken állomásozó erőinek élére helyettesét, Francois Yves vezérőrnagyot állította, ő maga a határ francia oldalán harcoló egységeket vezette. A második védvonal parancsnoka Yves tábornok mögött, Bert Antoine belga dandártábornok lett, míg a saját arcvonalának támogatására szervezett erők élére, William Greyt, az amerikai tengerészgyalogság vezérőrnagyát állította. Bitz altábornagy az utánpótlást és a logisztikai támogatást parancsnokolta. A csatorna felől, a belga partközeli flotta és immár a Facteur fregatt támogatásával, Wout Alexander ellentengernagy védte a megszállt területet. A járvány még tombolt és a harcok is elhúzódtak, de a védelem kitartott. A következő két hónapban folyamatosan tartottak a harcok, de Gardone vezérezredes hadereje felülkerekedett a ki tudja mi okból támadó ellenséges erőkkel szemben. Szó szerint szétverték azokat és még előre is tudtak nyomulni. Átlagosan tizenhét mérfölddel tolták ki a frontvonalat. Ellesett ellenségeik között, hozzájuk hasonlóan, mindenféle nemzet állampolgárai megtalálhatóak voltak. Sosem tudták meg, mi indította ezezeket a katonákat és civileket arra, hogy egy hadseregbe tömörülve, ész nélkül, kapcsolatfelvételi kísérlet nélkül harcoljanak ellenük. Amikor a harcok csillapodtak és az előre nyomulás után beásták magukat, másfél hónapig úgyszólván semmi nem történt. Harctéri cselekmények nem voltak, egy-egy szórványos lövöldözés kialakult, de semmi komoly. A túlélők ezt a másfél hónapot, a Csendes köd időszakának nevezték. A vonalakon állomásozó erők katonái és parancsnokai ekkor még nem tudták, de akkori vonalaik jelölték ki későbbi otthonukat, a Zónát.

Amikor már biztosak voltak benne, hogy nem fenyeget nagyobb támadás és a járvány ellen is sikerült kíméletlenül ugyan, de határozottan fellépni, a tábornokok nekiálltak megszervezni és felépíteni a Zónát. Mivel a meglévő információik alapján joggal gondolták, hogy a világ gyakorlatilag kipusztult, értékelhető adataik semmiről sem voltak és helyzetüket háborús állapotnak tekintették, természetesen katonai vezetésben gondolkodtak. Akadt néhány ágálló középszintű politikus, hivatalnok és civil, akik természetesen a „jól bevált” civil irányításban gondolkodtak. Jogállamiságra, civilkontrollra, katonai diktatúrára hivatkozva, hangosan lázadtak, volt olyan is, aki egyenesen puccsot emlegetett. Aztán ezek a hangok szép lassan elcsendesedtek a megváltozott életkörülmények és az állandó fenyegetettség hatására. A vezérkar kialakította a parancsnoki, majd később az irányítási rendszert. Megszervezték a védelmet, az ellátást, kijelölték az új határt. Nekikezdtek Lille újjáépítésének és felállították a Főparancsnokságot. Emberfeletti munkával számba vették a készleteket, a fegyvereket és haditechnikai eszközöket, civil járműveket, az infrastruktúrát. Népszámlálást tartottak. A Zónában élők száma, ekkor már alig haladta meg a háromszázezret. Ebből valamivel több mint huszonháromezer fő volt katona, haditengerész vagy katonai rendészi szolgálatba helyezett korábbi rendőr, csendőr. Negyvenötezer fő volt a katonai szolgálatra alkalmas civil. Aki vállalta, azt átvették a hadsereg kötelékébe. A kicsit több fejadagért és ellátásért cserébe, sokan vállalták a bevonulást. Végzettség és szakmai képesítés szerint kijelölték a lakosság és az itt maradt civilek munkaterületeit és feladatait. Felmérték a lakosság eloszlását és átköltöztetésekkel oldották meg a létszámhiányt bizonyos munkaterületeken. Azokon a helyeken, ahol a településeken csak néhány ember maradt, felszámolták a lakhatási engedélyeket és máshová költöztették a polgárokat. Ez az intézkedés nem volt túlságosan népszerű de a biztonsági kérdések és az ellátási nehézségek miatt nem volt más lehetőség. A Zónába ekkor még folyamatosan és nagy létszámban érkeztek menekültek, ezeket gondosan megszűrték, hetekre elkülönítették. Ha úgy látszott, hogy nem jelentenek kockázatot akkor mint Zóna-lakosokat letelepítették és kijelölték a feladataikat. A Zónában az ápolásra szoruló betegek vagy sebesültek kivételével, mindenkinek dolgoznia kellett. Az első évben, mintegy tízezer embert fogadtak be. További, közel kétezret, a külső területeken a felderítők vagy kutatócsoportok találtak meg és menekítettek be. Hetekig tartó munkával összeállították az állománytáblát, felállították a négy, új feladatokra szervezett haderőnemet és kialakították a vezetési törzset. Haderőnemként gondolkodtak a létfenntartáshoz szükséges feladatokban, így, hiába volt a Zóna katonai felépítése egy hadtestével megegyező, ők mégis szétbontották és önálló egységként szervezték meg ezeket. A régi idők katonai szakértői bizonyára furcsán tekintettek volna egy ilyen szerkezeti felépítésre, de hát a Zóna parancsnokai is szakértők voltak. És már új idők járták.

Jacques Gardone vezérezredes lett a Zóna főparancsnoka. Nemcsak rendfokozatban, a feladatok végrehajtásában is az élen járt. Ezekben az időkben napi húsz órát dolgozott. A csendes természetű, de kiválóan minősített Francois Yves vezérőrnagy pedig a helyettese. Kinevezésekor, a legfiatalabb tábornok volt az egykori francia hadseregben. Parancsnokhelyettesi beosztásával járt, hogy egyben ő volt a Védelmi Erők parancsnoka is. Ők látták el belül a Zóna védelmét és ők adták a katonai rendészi szolgálatot is. Gyakorlatilag ők voltak a hadsereg.

A nyers, sokszor már-már arrogáns modorú, de zseniális szervezőnek tartott Karl Bitz altábornagy lett a Fegyverzeti- és Ellátóparancsnok. Ő felelt minden készlet elosztásáért, a fegyverek és haditechnika állapotáért, ezek kiosztásáért és a logisztika működéséért, illetve az egészségügyi-, és energiaellátásért, a műszakialakulatok és futár századok tevékenységéért. Mivel a Zóna lakosait is a katonai rendszerben tartották számon, ezért övé volt a legnagyobb létszámú haderőnem. Bitz tábornok saját hadtestét tevékenységük szerint további dandárokra bontotta és elvi alapon kialakítva, körzetekre bontotta az egész Zónát. A később felállított nyolc körzet, az ő elgondolása alapján lett kijelölve. Bert Antoine dandártábornok lett a Határvédelemi Erők parancsnoka. Határozottsága, remek taktikai érzéke alkalmassá tette, hogy a legnehezebb helyzetekben is hideg fejjel vezesse alárendeltjeit. Gyorsan kivívta beosztottjai tiszteletét. Míg önálló ezreddé nem szervezték, a Határvédelemhez tartozott a Külső Műveletek Parancsnoksága, William Grey vezérőrnagy parancsnoksága alatt. Az amerikai tábornok kiváló katona volt és remek stratéga, így egy percig sem tiltakozott ellene, hogy egy alacsonyabb rangú tábornok a felettese. Az egykori belga tiszt, pontosan ismerte Grey tábornok képességeit és soha egy mondattal nem akadályozta a feladata elvégzésében, valami rendfokozat-, és beosztásbeli farokméregetés kedvéért. Nem csak bajtársakká de jó barátokká is váltak az elmúlt években. A vezérőrnagy gyakran támogatta meg belga tiszttársa egységeit, ha azok szarba kerültek valamelyik határvonalon.

Az erőforrások hiányában csak vegetáló partiőrség és flotta a szintén belga Wout Alexander ellentengernagy parancsnoksága alá került. Tevékenységük a partközeli csónakos járőrözésen kívül a tengeri eszközök karbantartására korlátozódott. Az elmúlt tizennyolc hónapban az egységei egyetlen tűzharcban sem vettek részt.

A Főparancsnokság tehermentesítésére, létrehozták a hadműveleti ügyelet rendszerét. A Főparancsnokság épületének bal szárnyának tetőtere lett kialakítva ennek az egységnek a részére. Minden haderőnem felállított egy huszonnégyórás szolgálatban működő parancsnokságot, amelynek szolgálatos tisztjei előzetesen, külön kiképzésben és felkészítésben részesültek. Részlegesen elkülönítve, de mégis együtt dolgoztak. Ők irányították az egységek mindennapi tevékenységét, kiosztották a feladatokat és koordinálták akciókat, illetve a végrehajtási fázisban lévő műveleteket. Váratlan esemény vagy összetűzés esetén intézkedtek az esetleges átcsoportosításokról, erősítés, felszerelés, vagy mentőcsapat küldéséről. Ha önállóan nem boldogultak a megoldással, a többi haderőnemtől kérhettek segítséget. Minden eseményt és tevékenységük minden mozzanatát dokumentálták. Hogy az irányításba ne kerülhessen bele hatásköri fennakadás miatti hiba, a teljes ügyeleti rendszer fölé, irányító és felettes egységként létrehozták az Egyesített Hadműveleti Parancsnokságot. Ez a beosztás különleges kiváltságot, de ugyanakkor hatalmas felelősséget is jelentett. A Zóna teljes haderejének irányítása az Egyesített Hadműveleti Parancsnokság kezében futott össze. Csak a vezérkar tisztjeinek feleltek és csak azok adhattak parancsot nekik. Mindig ketten teljesítettek szolgálatot. Egy parancsnok és egy helyettes. Szükség esetén. ez a szabályzatban foglaltak értelmében, teljes mozgósítást jelentett, berendelhettek még négyet. Összesen nyolcan voltak. Ők voltak, ahogy mindenki emlegette őket, a Profik. Az Egyesített Hadműveleti Parancsnokság pedig a Szentély. Úgy szokták mondani, ha a Szentély szolgálatos parancsnoka valamiről nem tud, az nem is létezik. A rendszer a Zóna és a világ viszonyaihoz képest, tökéletesen működött. Amióta fennállt, a hibás és késedelmes parancsnoki döntések miatti veszteségek, szinte teljes egészében nullára redukálódtak. Ennek az irányítási rendszernek az egyik kidolgozója egy fiatal százados volt az egykori amerikai tengerészgyalogságtól. Jeff Winternek hívták. És tábornoka szavai szerint, jelenlegi beosztásában, e rendszer keretein és korlátain kívül dolgozhat.

6.

A tábornok kinyitotta a fegyverraktár nagykapuját, amely mellett egy vaslemezekből hegesztett, öt láb széles és öt láb mély fülke volt kialakítva. A fülkében egy tartály állt. A tetején lévő másfél láb átmérőjű lyukon át látszott, hogy homokkal töltötték meg. A fegyverek biztonságos ürítésére szolgáló eszköz. Ahogy a tengerészgyalogosok hívták, a homokozó. Jeff alaposan szemügyre vette, majd a tábornok nyomában kilépett a szabadba. Kívül, a kapu mellett további tűzoltóhomokos ládák sorakoztak. A nap már melegen sütött rájuk.

Visszaültek a tábornok kocsijába, körbe autózták a tábort, megnézték a tavakat, az elszórt épületeket. A vezérőrnagy néhány szóban összefoglalta, melyik épület mire szolgált amikor még működött a terület. Jeff magában már tervezgette is, hogy a mit mire fognak használni, melyik terület milyen gyakorlatoknak és kiképzési elemeknek ad majd helyt. Végül visszakanyarodtak a kiindulópontjukhoz és megálltak a ház előtt. Az ajtó nem volt bezárva de az őrnagy látta, hogy tartozik egy kulcs az épülethez. A berendezése nem volt egetverő de a célnak tökéletesen megfelelt. Az egykori konyha és az ebédlő egybeépült egy hatalmas nappalival és most tökéletes eligazító helyiségnek tűnt.

- Hát ez lenne az! – mondta a tábornok és kinyitott egy ajtót, ami a valaha nappalinak használt szobából nyílt. – Itt lesz a parancsnoki szobája. Ide telepítjük a másik adót. Ez holnap estére kész lesz! Egyébként ide is hordunk már be készleteket. Majd átnézik, ha már itt lesznek! A napelemek a mellettünk lévő házakat is el tudják látni árammal, hát használják ki jól a lehetőségeket!

- Uram, ez várakozáson felüli! Nem győzöm méltányolni!

A tábornok egy bólintással nyugtázta az elismerést, ami burkolt köszönetnyilvánítás is volt egyben. Jeff még elnézelődött egy ideig, körbejárta a házat, benyitott a helyiségekbe. Megtalálta az élelmiszerraktárrá előlépett kamrát. Legalább egy heti élelmiszer volt benne, nyolc ember részére. Tökéletes volt az egész! Megnézte a mellettük lévő házakat is.

Jobbról a harmadikban, amely egykor szürkére lehetet lefestve, egy teljes kis orvosi szobát talált. Gyógyszerek, antibiotikumok, egészségügyi csomagok, csipeszek, ollók, több üveg sebészeti alkohol és sebvarró készletek. Még egy sterilizálásra szolgáló autokláv is állt az egyik pulton. Akár egy kisebb műtét elvégzésére is alkalmas helyiségnek tűnt az egykori szoba. Egy üvegajtós szekrényben víztisztító tabletták és műanyag dobozokban, külön-külön fóliázva, steril injekcióstűk. Jeffet a hideg rázta ki tőlük.

Egy másik szobában, ami egykor talán a gardrób lehetett, nyolc rend vegyvédelmi felszerelés és gázálarcok lapultak, gondosan becsomagolva. Egy ideig még nézegette a helyiséget, aztán bólintott a tábornok felé, hogy mehetnek, ha parancsnoka is úgy gondolja. Kiléptek az utcára de még nem indultak el. A tábornok hanyagul az autója elejének dőlt. Jeff várakozva nézett rá.

- Kérnem kell valamit Jeff! – hogy nem a rangján, hanem a nevén szólította, arra utalt, hogy a kérése inkább bajtársi, semmint parancsnoki lesz.

- Bármit, tábornok úr!

A sokat látott veterán vezérőrnagy most egy pillanatra fáradtnak és törődöttnek tűnt. Nagyot sóhajtott mielőtt megszólalt.

- Ma délután összeállítjuk a szakaszát, aztán maga nekiáll megírni az elképzeléseit és az eszközigényeit. Már többször mondtam de most ismét felhívom a figyelmét, ne szégyenlősködjön, hanem kérjen bátran! Sokat! Többet, mint első pillanatban gondolja! De bármennyit adnak is majd, abból amit most itt látott, azokról a készletekről, amik már itt vannak, senkinek, sem a szakaszának, sem a parancsnokoknak, kívülállóknak pedig végképp, egy szót se szóljon! Rengeteg munkába és időbe tellett, míg ezeket összespóroltam maguknak és az sem volt kis munka, hogy titokban ideszállíttassuk. Csak maga, én és Washington alezredes tud ezekről. Megteszi ezt nekem?

- Számíthat rám, uram!

- Köszönöm!

A tábornok hirtelen vigyázzállásba vágta magát és tisztelgett az őrnagy felé. Jeff azonnal ugyanígy tett.

- Őrnagy úr! A Különleges Felderítő Szakasz bázisának parancsnokságát átadom!

- Köszönöm tábornok úr! A parancsnokságot átveszem!

Egy pillanatig még így álltak egymással szemben a rendhagyó kinevezés pillanatának tiszteletére, majd a tábornok kezet nyújtott. Keményen, határozottan kezet fogtak.

7.

Jeff az étkezdében megivott egy csésze teát, felment a szobájába, lezuhanyozott, majd ismét lement a kantinba. Megebédelt és ivott egy újabb teát. Elhagyta a szállását és elindult a parancsnoki épület felé. Mikor visszaértek a városba és a tábornok kitette a szállás előtt, azt az utasítást adta, hogy 14:00 órakor jelenjen meg Washington alezredes hivatalában. Volt még majdnem egy fél órája de úgy gondolta, nincs mit csinálnia, hát bemegy előbb. Majd elbeszélgetnek Bobbal. Az alezredes a helyén volt. Beinvitálta Jeffet és kávéval kínálta.

- A tábornok nincs itt, a főnök sürgősen összehívta a vezérkart. Újabb támadás volt a hetesnél, Kalve mellett.

- És?

- Még nem tudok részleteket. Az biztos, hogy aknavetővel átlőttek a falon, baszd meg!

- A kurva anyjukat! Vannak sérültek?

- Eddig három civilről tudunk és egy határőr is kapott egyet a lábába.

- A rohadt fasszopók! Kik ezek, te? És honnan jönnek?

- Észak felől. Sokat nem tudunk róluk Jeff. De már rebesgetik, hogy a Hatos Körzetből átcsoportosítanak, hogy megerősítsék a határokat. A felderítők sem tudták még meghatározni a támadók pozícióját.

- Remélem szétrúghatjuk a valagukat!

- Mármint te és a szakaszod? Nem hiszem! Túl sokat feccölt belétek az Öreg, hogy aztán elküldjön néhány elvetemült, kókadtfaszú seggfejre lövöldözni!

Jeff mindig is kedvelte Washington kifinomult stílusát.

- Na mindegy! Ha a tábornok visszajön, okosabbak leszünk, de szerintem ez nem a te ügyed lesz! Hogy tetszik a bázis?

- Az valami kurva jó! Mikor először hallottam, nem is gondoltam rá, hogy ennyire fasza lesz! Remek hely! Tudsz valami közelebbit?

- Estére felszerelik a rádiókat. Nem a műszakiak, hanem a mieink. Két szolgálaton kívüli hadműveletis. Jó srácok, nem fognak belepiszkálni a dolgaitokba. A kisebbik irodát is berendezik neked.

- Tudod, hogy nem így értettem!

- Aha, gondoltam! – az alezredes szúrós tekintettel nézett Jeffre szemüvegén át. – De ha tudnék, mondom, ha tudnék, sem mondhatnék semmit! A tábornok direkt felhívta a figyelmem, hogy fogjam be a pofám, ha előbb jönnél és faggatóznál.

Jeff felnevetett.

- Ejnye! A tábornok figyeltet engem?

- Nem Jeff! Csak ismer! – vigyorgott Washington.

Aztán már csak semleges dolgokról beszélgettek. Az alezredes a Zónáról fecsegett, néhány nagyobb szabású fejlesztésről, amihez most próbálnak készleteket és anyagokat találni, de Jeff nem nagyon figyelt. Washington beszélt valami irodista nőről, aki a Védelmi Erők parancsnokságán intézi az ellátást.

- …és akkor kijövünk a megbeszélésről, mondom, igyunk egy kávét. Erre hebeg-habog, elpirul, zavarba jön, szövegel, hogy dolga van még, és otthagy. Biztos, hogy azért nem mondott igent, mert belém bolondult!

Jeff egy darabig kaján képpel nézett barátjára.

- Most mi van? – kérdezte amaz.

- Csak azon tököltem amit mondtál.

- És? Szerinted?

- Szerintem igazad van! Valószínűleg tényleg beléd bolondult! – Washington gyanakodva nézte, aztán Jeff befejezte a mondatot. – Ép ésszel nem eshetett beléd!

- Te fasz!

Ezen aztán jót röhögtek. Élcelődtek még egy darabig, aztán nagyjából negyven perc múlva a tábornok is befutott. Egy emberként vágták vigyázzba magukat.

- Pihenj! – szólt rájuk a tábornok. – A vezérkartól jövök.

Nem kért elnézést a késésért, de Jeff ezt nem is várta. Szárnysegédjére nézett.

- Az akták?

- Minden elő van készítve tábornok úr! Kávét is vittem.

- Rendben! Jöjjön őrnagy!

Azzal választ sem várva kifordult az ajtón és sietős léptekkel elindult a folyosón az épület mélye felé. Beosztottja alig tudta tartani vele a lépést. Benyitott egy helyiségbe, majd félig visszafordulva az ajtóból rászólt Jeffre.

- Ide őrnagy!

- Jövök uram!

Sötét kis irodában álltak. A berendezés már-már spártai volt. Egy asztal, két szék, egy polc, állólámpa. Az asztalon néhány akta, üres papírlapok, valami ütött-kopott pléhbögrében ceruzák. Volt ott egy tálcán két csésze és egy kancsó, immár langyos kávé.

- A következő két napban itt fog dolgozni őrnagy.

- Értettem!

- Lássunk neki! Üljön le!

Jeff elhelyezkedett az egyik széken. A tábornok állva maradt.

- Mint már említettem, egy nyolc fős szakasz parancsnoka lesz. Ön tengerészgyalogosokból akarta összeállítani és ahogy azt is említettem, erre nem lesz módja. Itt van húsz katona aktája – az aktahalomra csapott a tenyerével. –, mindegyik jelölt különleges kiképzést kapott a saját országa hadseregében.

A tábornok kivárt, hogy Jeff kérdezhessen ha akar. És ő most élt is ezzel a lehetőséggel.

- Ezek szerint egy nemzetközi egységet kell felállítanom, uram?

- Így van! Már amennyire még beszélhetünk nemzetközi viszonyokról ebben a világban. Tehát az itt lévő húsz emberből válasszon ki ötöt!

- Ötöt? És a másik kettő, uram?

- Őket én már kiválasztottam magának. – a tábornok ügyet sem vetett Jeff meghökkent arckifejezésére. – Az egyik választottam a helyettese.

Levette a legfelső aktát és Jeff felé nyújtotta. Az őrnagy kinyitotta de a tábornok már mondta is tovább.

- Brian Madox százados, a 75-ös ranger ezred, 2. zászlóaljától. Ismeri?

- Az Őrültet? Persze uram, több turnusban is szolgáltunk együtt a tengerentúlon.

Madox a West Point-on végzett. Amikor felavatták, azonnal jelentkezett a rangerekhez. A válogatáson elsőre átment. A kiképzés alatt ragadt rá az Őrült név. Bivalyerős volt, semmitől nem félt és az egyik kiképzőjének hülye vicce miatt, egyszer kiugrott egy gyakorlóház második emeleti ablakából. Azóta hívták Őrültnek és ez a név elkísérte mindenhová, ahol csak megfordult. Hegyvidéki hadviselésre specializálódott. A kiképzés után szakaszparancsnok lett a Lewis-MacChord bázison. Három turnust csinált végig Afganisztánban, négyet Irakban és egy hathetes bevetésen Szíriában is ott volt. Jeff már nem volt biztos a pontos számokban de úgy emlékezett, a százados majdnem annyi ellenséges katonát ölt meg mint ő maga. Tartotta magát az a legenda is, hogy egyszer Jalalabad alatt, egy rutin járőrfeladat közben a csapatok afgán vezetője, csapdába csalta őket. Amikor rájuk támadtak, az egyik srácot azonnal találat érte. Fedezékbe ugrottak és Madox a menekülő vezetőjük után lőtt. Az egyik térdét és a másik combját találta el. Mire kutyakaját csináltak a támadókból, három további sebesültjük és egy halottjuk volt.