A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Paolo Bacigalupi: The Doubt Factory

Little, Brown and Company, New York, 2014

Fordította: Horváth Norbert

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelte: Kühne Andrea

Copyright © 2014 by Paolo Bacigalupi

Hungarian translation © Horváth Norbert, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-117-5

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Anjulának

PROLÓGUS

Már régóta figyelte a lányt. Követte, ahogy evickélt élete állóvizében, figyelte a barátait és családját, akik körülvették. Mintha egy élénk színű trópusi halat nézegetett volna, amint egy akváriumban úszkál, amelyet minden oldalról biztonságos falak vesznek körbe. Védőfalak, amelyekről tudomása sem volt.

Figyelte, ahogy üldögél egy kávézóban, e-könyv olvasóját bújva, ugyanazt a diétás lattét szürcsölgetve, amit mindig rendelt. Ismerte az utcát, ahol a lány lakott, ismerte az otthonát, az órarendjét. Matematika, kémiafakt, emelt szintű angol. Az átlaga 3,9, de csak mert egy szemétláda biosztanár lepontozta egy apróság miatt, laboratóriumi jegyzetei formátumára hivatkozva.

Okos lány.

Eszes lány.

Mégis, teljesen gyanútlan.

Nem tehetett róla, hiszen a többi hal is ugyanilyen volt az akváriumában. Mindegyikük tökéletesen szabályozott vízben úszkált, milliméterekre egy teljesen barátságtalan világtól.

Moses Cruz úgy érezte, egy örökkévalóság óta figyelte mindannyiukat. Alix Bankset azonban órákon át tudta nézni, és ilyenkor repült az idő. Alapítványi vacsorák, gyephokimeccsek, nyaralás Saint Bartsban és Aspenben… Biztonságos és csendes világban élt, és akárcsak egy gyönyörű szép, neonszínekben pompázó halnak az akváriumban, fogalma sem volt róla, hogy figyelik.

Mindenki ilyen volt körülötte. Egy csapat szép halacska, eltelve magukkal és azzal, milyen dekoratívak, kis akváriumkastélyaikban pompázva. Mindannyian azt hitték, ők irányítják a világot. Semelyikük sem sejtette, hogy csak egy vékony üveglap választja el őket a katasztrófától.

Ő pedig itt állt, a falon kívül, kalapáccsal a kezében.

ELSŐ RÉSZ

1. fejezet

Alix a kémia fakultációs óráján vette észre először.

Az ablakon bámult kifelé, tekintete elkalandozott a Seitz Akadémia gondosan karban tartott gyepére, és amint meglátta a férfit, olyan érzése támadt, mintha már ismerte volna.

Ismerős.

Később így írta le, amikor a rendőrökkel beszélt: „Ismerősnek tűnt.” Mintha valakinek a bátyja lett volna, akit csak egyszer látott, amikor hazalátogatott a főiskoláról. Vagy egy rokon, akit a Seitz nem engedett be „viselkedési összeférhetetlenségre” hivatkozva, esetleg valaki, aki nem ide járt, de feltűnt a Seitz éves rendezvényein a szülei oldalán, mert a testvére itt tanult, ő viszont nem ide való volt. Afféle duzzogó, magányos farkas, aki a falnak támaszkodva sms-ezett a barátainak, hogy milyen gáz itt rohadni és nézni, ahogy a szülei spiccesek lesznek, miközben Saint Martin-i nyaralásra licitálnak, aztán valahogy egy agyagozós kézműves-foglalkozásba keveredni Lena Chisolm stúdiójában.

Ismerős.

Ahogy az ember a nyelve hegyével végigtapogatja a fogait: sosem látjuk, de tudunk róla.

Ott állt kint a parkban, és a természettudományos épületet nézte.

Ms. Liss (sosem Mrs. és nem is Miss, hanem Ms., zével ejtve) a kémiai laborgyakorlat eredményeit osztotta ki éppen. Sima ötös lett. Amikor Liss bekeményített, akkor sem volt túl nagy kihívás, így Alix hagyta, hogy az osztály zajai a háttérbe szoruljanak: a laborköpenyes diákok nyüzsgése a mosdók és Bunsen-égők előtt, a papírok zörgése, Ms. Liss monoton dünnyögése a legjobb egyetemekről (amivel burkoltan a Borostyánligás sulikra gondolt), hogy senki nem fogja vinni semmire, ha nem erőlteti meg magát… és Alix közben arra gondolt, hogy hamarosan tényleg senki sem viszi semmire.

Néha afféle hibernációként képzelte el ezt az egészet. Ő is csak egy diák volt a többiek között, akit a jövőre készítenek fel. Néha úgy képzelte, mindannyian folyadékban lebegnek, egy-egy tartályban, hosszú sorokban, a Seitz által engedélyezett szoknyákban és blézerekben. Egyennyakkendők lebegnek a sodrásban, hosszú hajak hajladoznak üres tekintetek előtt, a néma ajkak közül pedig buborékok szállnak fel. Hajhínárok és buborékok. Várnak, hogy valaki azt mondja, elkészültek.

Máskor azt gondolta, olyan versenyre készítik fel őket, amit sosem engednek nekik végigfutni. Minden Seitz-diák készen áll, futók a rajthelyen, készen arra, hogy az övék legyen a világ… amint kontrollmániás szüleik úgy döntenek, rátehetik a kezüket a nekik félretett pénzre. De senki sem adta oda a rajtpisztolyt, így aztán csak várnak, buliznak és tanulnak, teszteket írnak és szakköröket vesznek fel, például menhelyeken segítenek be Hartfordban, hogy „értelmes és tartalmas” esszéket írhassanak a felvételi kérelmeik mellé.

Aztán Alix meglátta a férfit, azt a magányos alakot a Seitz smaragdzöld gyepén, és minden megváltozott.

Egy másodpercig azt hitte, hogy ő idézte meg, annyira furcsán ismerősnek tűnt, mintha a képzeletéből pattant volna elő. Jóképű, fekete pasi ballonkabátban, rövid hajtincsekkel, vagy talán tincsenként befonva… nehéz volt megnevezni a különbséget. Akárhogy is, menőn nézett ki. Egy kicsit gengszteres volt, és közben nyugtalanítóan ismerős. Mintha egy popsztár lett volna, mondjuk az egyik fickó a Black Eyed Peasből, aki jobban nézett ki, mint Will.i.am. Nem egy Akon vagy egy Kanye… Azok túl sterilek voltak… Mégis, egy ismerős arc.

Minél tovább figyelte, Alixnek annál inkább kilógott a képből. Csak állt ott, és bámulta az épületet. Eltévedt volna? Mint valaki, akinek a húgát elrabolták és a keleti part egyik legfehérebb iskolájába hurcolták volna, ahonnan éppen kiszabadítani készült.

Azért az iskola nem volt teljesen fehér, de nem sok hiányzott hozzá. Alix legfeljebb hat diákról tudott, akik feketék voltak, közülük kettőt örökbe fogadtak. Persze ázsiaiak és indiaiak bőven akadtak, miután a módosabb Wall Street-i szülők ide küldték a gyerekeiket, de, ahogy Alix barátai szokták mondani, „azok is csak fehér husik, csak máshogy”. És ez mindent elmondott a Seitzről. Ha valamelyik elit egyetemre készült az ember, úton a pénz és hatalom felé, a Seitz Akadémiánál biztosítva volt a megfelelő diverzitási mutató.

De ott volt az a fekete pasi a parkban, amint befelé nézett. Menő. Régi stílusú pilóta napszemüveg, katonai dzsekire hasonlító hosszú kabát. Úgy nézett ki, mint aki egész nap ott tudna álldogálni a füvön, és figyelni Alixet és az osztálytársait.

Új diák lett volna? Nehéz volt megítélni a korát ilyen messziről, de talán felsősnek még elment volna.

Ekkor úszott be a képbe Mr. Mulroy, céltudatos léptekkel közelített a férfihoz.

A viselkedéséből ítélve Alix úgy sejtette, a Seitz igazgatója szerint a fekete fickó tartózkodhatott a füvön. Mulroy közelebb ment hozzá, és Alix látta, hogy mozog a szája; valószínűleg azt közli vele, hogy nem léphet be az iskola területére.

Álljon tovább.

Mulroy mutatta is az irányt kifelé, még a gesztusa is tekintélyt parancsoló volt – kitartott karral, határozottan kinyújtott ujjal küldte vissza az idegent oda, ahonnan jött, ahonnan a fekete gyerekek jöttek, ha nem ösztöndíjjal, vagy nigériai olajmágnás pénzén érkeztek a Seitz takaros kis világába.

Mulroy még egy határozott gesztust tett. Alix látta már így viselkedni, amikor új diákok buktak le előtte dohányzással. Emlékezett, hogyan fintorodtak el, szedték a cuccukat és indultak a Weller-házba, a tanári szobák felé, hogy megkapják a büntetésüket. Mulroy már rutinosan hitette el lázadó szellemű, gazdag gyerekekkel, hogy van hatalma fölöttük. Jó volt benne.

A fekete fickó még mindig az iskolát bámulta, szórakozottan bólogatott, mintha odafigyelt volna az igazgató szavaira, de nem mozdult. Mulroy valami mást mondott.

A fekete fickó ránézett, mint aki most látja és méri fel először. Magas volt, gondolta Alix, legalább olyan magas, mint az igazgató…

Az idegen gyomron vágta Mulroyt.

Az igazgató összegörnyedt.

Mi a…?

Alix az ablakhoz tapadt és kibámult, próbálta értelmezni, mit látott. Valaki komolyan megütötte Mulroyt? Olyan gyorsan történt. De az igazgató tényleg ott görnyedt, a gyomrát fogva, öklendezve, mint aki mindjárt elhányja magát. A fekete fickó megtámasztotta, a hátát veregette, mint egy gyereknek, csitítóan.

Mulroy térdre rogyott, az idegen pedig óvatosan lefektette a fűre.

Az igazgató a hátára fordult, még mindig a hasát fogva. A férfi leguggolt mellé, és mintha mondott volna neki valamit, miközben egyik kezét Mulroy mellkasán pihentette.

– Szent ég – suttogta Alix. Magához térve rögtön az osztály felé fordult. – Valaki épp kiütötte Mr. Mulroyt!

Mindenki az ablakhoz rohant. Az idegen kihúzta magát és felnézett rájuk, miközben az osztály az ablaküveghez tapadt. A férfi különös, magányos figuraként állt áldozata kiterült teste fölött. Az egész osztály őt nézte, ő pedig állta a tekinteteket. Egy pillanatra megállt az idő, ahogy felmérték egymást a felek, aztán a férfi sugárzó, széles mosollyal elvigyorodott.

Úgy tűnt, nem zavarja, hogy az igazgató a földön hever, sem az, hogy egy osztálynyi szemtanú látta. Teljesen otthonosan érezte magát a parkban.

Az idegen még mindig mosolyogva, hanyagul tisztelgett, és elsétált, még csak nem is szedte a lábát.

Mulroy próbált feltápászkodni, de nehezen ment. Alix félig-meddig hallotta, hogy Ms. Liss a biztonsági őröket hívja azon a segélyhívó számon, amelyet például iskolai lövöldözés esetén kell használni. A hangja meg-megbicsaklott.

– Segítenünk kellene neki! – mondta valaki, és mindenki megindult az ajtó felé. Liss azonban rájuk kiáltott, és visszaparancsolta őket a székükhöz, aztán figyelme ismét a telefon felé fordult, próbált utasításokat adni a biztonságiaknak.

– A férfi előtt van! – ismételgette újra és újra.

A férfi, aki megütötte az igazgatót, már rég elsétált, nyoma sem volt, csak Mulroy feküdt a fűben, és Alix próbált értelmet találni az egészben.

Egyáltalán nem olyan élmény volt, mint bármelyik iskolai verekedés, amit eddig látott. Ez nem egy ostoba kakaskodás volt két haver között, akik kiabálással kezdenek, lökdösődéssel folytatják, aztán táncolnak egymás körül, hogy lássák, mennyire komoly a másik, míg végül a köréjük gyűlt bámészkodók nyomására a büszkeségük rákényszeríti őket az ütésváltásra.

Az ilyen verekedések hamar földön fetrengő, vörös fejű birkózásba fulladtak, ahogy egymást szidták és egymás ruháját tépték a fiúk, minimális károkat okozva egymásban. Végül minden osztályban egy egész hetet szenteltek a konfliktusrendezésről szóló beszélgetéseknek.

Ez azonban más volt – se figyelmeztetés, se fenyegetés. A fekete férfi egyszerűen csak megfordult, bevitt egy gyomrost Mulroynak, és az igazgató összeesett. Se második kör, se semmi. A fiú, mert minél többet gondolkodott rajta, Alix annál inkább gyanította, hogy velük egyidős lehet, egyszerűen letaglózta Mulroyt.

Ms. Liss még mindig a telefonba hadart, de Alix már látta az iskola biztonsági őreit átszaladni a Weller-ház előtti területen. Persze már elkéstek. Valószínűleg fánkot eszegettek, és South Park-ismétléseket néztek az asztaluknál, amikor Liss hívása befutott.

Cynthia Yang Alix vállára nehezedve figyelte a lassan mozgó őröket.

– Ha egyszer is lövöldözés lesz az iskolában, végünk – morogta. – Nézd ezt a reakcióidőt.

– Komolyan – szólt közbe Emil. – Apám biztonsági őrei hamarabb ideérnének a város másik végéből.

Emil apja valamiféle diplomata volt, a fiú mindig sietett emlékeztetni az osztálytársait, milyen fontos ember, ami persze mindenkit idegesített. Alixnek ugyanakkor el kellett ismernie, hogy valószínűleg igazat mond. Egy buli alkalmával látta a testőreiket Emilék hamptoni nyaralójában, és azok a tagok hamarabb reagáltak volna, mint a Seitz bérzsarui.

Az őrök végre elérték Mulroyt, aki ekkor már talpon állt, de még mindig előregörnyedt és levegő után kapkodott. Az igazgató lerázta magáról a kezüket, és Alixnek nem is kellett hallania, hogy tudja, mit mondott nekik. Kapják el azt a fickót, aki megütött! – valami ilyesmi lehetett.

Alix az eddigiek alapján már tudta, hogy nem fog összejönni nekik, a srác már messze járt.

***

Alix pár órával később hallotta Cynthiától, hogy nem találták meg. Természetesen felszívódott.

– Puff! – mondta Cynthia. – Mint a köd.

– Mint a köd – ismételte Alix.

– Azt hallottam, hogy a keleti oldali szegénynegyedből jött – mondta Sophie.

– Én meg azt, hogy szökött fegyenc – ült le melléjük Tyler. – Valami baltás gyilkos.

Az osztálytársak tovább csevegtek és spekuláltak, de Alix nem figyelt oda rájuk. Folyton újrajátszotta a fejében az incidenst. A Seitz tökéletes kis világa összetört, olyasmi történt, aminek nem lett volna szabad megtörténnie. Mintha egy csöves piszkított volna bele egy szökőkútba apja washingtoni irodája előtt, vagy mintha elkenődött volna egy divatmodell rúzsa.

Amint a biztonsági őrök elkezdték kikérdezni a diákokat, a gyanúsított leírása kezdett szétesni: magas volt, alacsony volt, hajfonatai voltak, rasztás volt. Valaki még szivárványszínű, kötött rasztasapkát is látni vélt rajta, mások szerint aranyfoga volt, gyémántberakásokkal – egyszóval előkerült az összes, egymásnak ellentmondó sztereotípia, aminek semmi köze nem volt ahhoz az emberhez, akit Alix látott.

Alix továbbra is változatlanul látta az emlékeiben, függetlenül osztálytársai beszámolóitól. A kinézete vele maradt az emelt szintű angolórán is, és gondolatban követte a pályára is. Még amikor már a tüdejét is kiköpte a sok futástól, és a lába össze akartak csuklani, akkor sem tudta elhessegetni az idegen képét.

Az egész esetet újra tudta játszani a fejében, mintha lassított felvételben lett volna. Látta az idegen zöldes, katonai hosszú kabátját lobogni a lába körül, ahogy leguggolt az igazgató mellé. Látta, hogy a kezét Mulroy mellkasára teszi és meglapogatja nyugtatólag, mint egy kisbabát…

Látta, ahogy felnéz az osztályra. Látta a mosolyát.

A mosoly emléke újra mocorogni kezdett benne, nekifeszült zakatoló szívének és sajgó lábának. Nekifeszült az idegen emlékének, mert meg mert volna esküdni rá, hogy amikor a férfi felnézett, egyáltalán nem érdekelte a kémiaóra vagy az ablakhoz tömörülő diákok. A férfi nem nézett egyikükre sem.

A férfi egyenesen rá nézett.

Egyenesen Alixre mosolygott.

És még mindig nem tudta elhessegetni magától az érzést, hogy már látta valahol. Egyszerre volt ismerős és ijesztő. Mint egy közelgő vihar illatai, az ózon, a pára, a szelek és az eső ígérete egy hosszú aszály után.

2. fejezet

Vacsoránál Alix öccse, Jonah megállás nélkül a furcsa esetről beszélt.

– Teljesen kiütötte Mulroyt. Mint valami bokszmeccsen.

– Ott se voltál – mondta Alix. – Egyszerűen csak megütötte, Mulroy meg összeesett.

– Egyetlen ütéssel, ugye? – Jonah leutánozta a mozdulatot, amivel majdnem leverte a vizespoharát az asztalról. Még idejében elkapta. – Hatalmas!

– Jonah – mondta Anya. – Kérlek.

Anya gyertyákat tett az asztalra, és lerakott egy kis terítőt. A vacsora általában családi rituálé volt, ahol az egész Banks família összegyűlt, hogy legalább erre a fél órára zavartalanul együtt lehessen ahelyett, hogy csak kivenne valami majszolnivalót a hűtőből, és letelepednének külön szobáikba az iPad, a számítógép vagy a tévé elé.

Anya erőltette ezt a családi együttlétet, de vesztésre állt a csatában. Apa megint magával hozta az asztalhoz a tabletjét, csak hogy válaszolni tudjon egy sürgős e-mailre, így aztán amíg a többiek beszélgettek, ő úgy tett, mintha odafigyelt volna. Alix, Jonah, az anyjuk és egy fél Mr. Banks, a munkamániás.

Anya ezt is győzelemnek könyvelte el. Ami azt illeti, minden apró sikerélménybe belekapaszkodott.

Alix barátnője, Cynthia mindig azt kérdezte tőle, mitől működött a szülei kapcsolata, tekintve, hogy Alix apja sosem figyelt oda rájuk, az anyja pedig mindig kicsit elszigeteltnek tűnt a családnevelési projektjével. Alix sosem gondolt bele, egészen addig a pillanatig. A dolgok egyszerűen csak így alakultak: apa a közönségkapcsolatok világában dolgozott, és ő kereste a pénzt a családnak. Anya pilatesezett, könyvklubokba járt meg alapítványi eseményekre, és próbálta vacsorához leültetni a családot. Legtöbbször kijöttek egymással, nem úgy, mint Sophie-ék, akiknél szinte mindig hallani lehetett a fogcsikorgást, amikor a szülei egymáshoz beszéltek.

– Nem kapták el a fickót – mondta Alix. – Egyszerűen elsétált. Hívták a biztonságiakat meg a rendőrséget, még Mr. Mulroy is próbálta megkeresni. – Evett egy falatot a cézár salátájából. – Semmi.

– Nem szeretem azt a környéket – mondta az anyja. – Őrség kellene a kapuhoz.

– Azt a környéket? – forgatta a szemét Alix. – Miért nem mondod ki egyenesen: nem bízol azokban az emberekben, anya.

– Nem ezt mondtam. Az idegeneknek nem lenne szabad csak úgy besétálni egy iskola területére. Legalább egy őr kellene a kapuhoz.

– A Seitz-erőd – mondta Jonah, miközben az ujjával piszkálta az ételt a villájára. – Lehetne egy-két őrtorony géppuskafészekkel. Akkor biztonságban éreznénk magunkat. Meg egy szögesdrót, mi? Egy ötvenes kaliberű meg szögesdrót. Ja, várj, azt nem börtönnek hívják?

Anya szigorú tekintettel meredt rá.

– Ne szájalj. Nem erről van szó. A Seitz egyáltalán nem börtön, bármennyire is annak próbálod beállítani.

– Csak azért mondod, mert nem neked kell oda járnod.

Anya szúrós tekintettel nézett rá.

– Valaki besétált az iskola területére, és megtámadta az igazgatót. Még neked is be kell látnod, hogy ez gond. Mi lett volna, ha egy diákot támad meg? Az szerinted nem lett volna probléma?

– Mindegy, én csak azt sajnálom, hogy nem láttam – mondta Jonah. – Akár fizetnék is érte, hogy lássam, ahogy valaki kiüti Mulroyt.

– Jonah!

Alix visszatartotta a nevetést. Az orvosok szerint Jonah nehezen tudott uralkodni magán, ami lényegében azt jelentette, hogy a fiú egész élete olyan döntések sorozatából állt, amelyek kényesen egyensúlyoztak okos és ostoba megoldások között.

Általában az ostobaság győzött, ami azt jelentette, hogy mióta elkezdett a Seitzbe járni, Alix feladata volt, hogy rajta tartsa a szemét. Amikor tiltakozott, hogy az öccse pesztrálása nem tartozott kedvenc elfoglaltságai közé, anya még csak nem is veszekedett vele, csak megadón sóhajtott.

– Tudom, hogy nem fair, Alix, de nem lehetünk mindig ott. Jonah pedig… – Vállat vont. – Nem az ő hibája.

– Aha. Ilyen a természete. Mint a skorpió, meg a béka.

Alix természete minden szempontból eltért az öccséétől. Tudta, mi a különbség az okos gondolatok és az ostobaság között, és nem érezte szükségét, hogy átlépje a határt. Amíg anya pilatesezett, alapítványi rendezvényekre és könyvklubokba járt, apa pedig a városban dolgozott vagy washingtoni ügyfeleivel találkozott, Alixre maradt a feladat, hogy rajta tartsa a szemét a kis idegbetegen.

– Jótékonysági céllal is megüthetnénk – mondta Jonah. – Mint régen, a vizestartályos célbadobás. Nagy adakozást rendezhetnénk. Ezer dolcsi egy ütés.

Ütéseket mímelve folytatta.

– Bumm, bumm! Üsd ki Mulroyt, és adakozz a hajléktalanoknak! Szerintem még Alix is adakozna. Jól mutatna a felvételi lapján.

– Haverportban nincsenek hajléktalanok – mondta Alix. – Feltettük őket egy New Yorkba tartó buszra.

– Akkor mentsük meg a bálnákat! Kit érdekel, amíg üthetjük Mulroyt?

– Szerintem az erőszak nem vicces.

Ezen aztán elkezdtek vitatkozni, mint rendesen. Anya komolyan vette a témát, és próbálta meggyőzni Jonah-t, hogy ne legyen „bajkeverő”, Jonah pedig heccelte, mindig azt mondta, amitől tudta, hogy felhúzza magát.

Alix kiszűrte a vitatkozásukat. Amikor fejben visszajátszotta az incidenst, kicsit émelygett tőle. Teljesen átlagos, unalmas nap volt. Látta maga előtt, ahogy Mulroy odasétál a fickóhoz, azt hitte, ő a főnök, aki tudja, mit csinál. Mulroyt és Alixet is megtévesztette a tavaszi napsütés. Egy buborékban éltek, amiről azt hitték, valódi.

Aztán megjelent az iskolában ez az ember, és kipukkasztotta.

– Furcsa volt – mondta Alix. – Miután megütötte Mulroyt, megfogta, hogy ne essen el. Egészen óvatos volt. Szinte gyengéden fektette le a fűre.

– Gyengéden? – emelte fel a hangját anya. – Gyengéd támadás?

Alix a szemét forgatta.

– Jól van, anya, én nem Jonah vagyok. Csak azt mondtam, hogy furcsa volt.

Akárhogy is, gyengédnek látszott. Lassan és óvatosan eresztette le a földre az igazgatót. Gyengéden. Alix tudta, hogy a szavaknak erejük van. Apa elégszer a fejébe véste, már kiskorában. A szavak határozottak voltak, finom árnyalatokkal és színekkel. Úgy kell megválogatni őket, hogy pontos képet fess le velük egy másik ember fejében.

Gyengéd.

Nem véletlenül választotta ezt a szót. Az egyetlen másik szó, ami eszébe jutott és leírhatta volna a mozdulatot, a bocsánatkérő volt. Mintha az idegen sajnálta volna, hogy meg kellett ütnie Mulroyt. De ez nem illett ahhoz, ami történt. Véletlenül senki sem vág gyomorszájon egy másik embert.

Jaj, bocsánat, nem láttam a hasát…

Apa a tabletjén olvasott, félig hallgatta a beszélgetést, félig dolgozott. Most azonban közbeszólt, miközben a képernyőt kopogtatta.

– Az iskola extra biztonsági őröket fogad fel. A biztonsági kamerák rögzítették a fiatalember arcát…

– Valószínűleg több ezer kép van róla – szúrta közbe Jonah.

Apa zavartalanul folytatta.

– …a rendőrség azonosítani fogja. Hamarosan megtalálják.

– Azonosították? – kérdezte Alix kíváncsian. – Már tudják, kicsoda? Híres, vagy valami? A közelben él?

Olyan ismerősnek tűnt.

– Aligha – mondta apa. – Csak egy vandál, akit már kerestek.

– Ezt honnan tudtad meg?

– Felhívtam az iskolát – felelte apa, éppen csak felpillantva. – Mr. Mulroy önvédelemben nem jeleskedik, de nagyon hatékony adminisztrátor.

– Most biztosan sokan telefonálnak neki – mondta anya. – Nem lepne meg, ha valaki nem engedné iskolába a gyerekét.

– Több lesz a biztonsági őr? – kérdezte Alix. – Gondolják, hogy visszajön?

– Valószínűtlen. – Apa befejezte a salátát, és félretolta a tányért. – De jobb félni, mint megijedni.

– Ja – dünnyögte Jonah. – Ha nem vigyázunk, a végén még egyik reggel tele lesz taggelve az iskola összes fala.

– Nem azt mondtam, hogy graffitis – rázta a fejét apa. – Azt mondtam, vandál.

– Szóval ablakokat tör be, meg ilyenek?

– Eszedbe se jusson! – szólt rá Jonah-ra anya.

– Most mit csináltam?

– Úgy mondtad, mintha rajongói klubot akarnál alapítani neki – mondta Alix.

– Egy kérdés néha csak egy ártatlan kérdés – duzzogott Jonah.

– De nem a te előéleteddel, fiatalember.

Anya elrakta a piszkos edényeket, apa pedig már nem is figyelt oda a közjátékra, hanem a tabletjén kopogtatott.

– Mr. Mulroy nem tudta, miben sántikálhatott a fickó, csak annyit tudott, hogy több, komolyabb vandalizmussal kapcsolatos esettel hozták összefüggésbe.

– Van neve ennek a vandálnak? – kérdezte Alix.

Apa felnézett, és a homlokát ráncolta. Hirtelen nagyon komolynak tűnt.

Alix meglepetten elhallgatott. Most először nézett rá az apja az este során. Általában több dolgot csinált egyszerre, más ügyeken gondolkozott, a munkájával kapcsolatos problémák megoldásán töprengett, csak félig volt köztük. Néha sportot űztek belőle, hogy háromszor is fel kellett tenni neki a kérdést, mire meghallotta őket. De most minden figyelmét Alixnek szentelte.

Amikor apa koncentrált, nagyon odafigyelt.

– Mi van? – védekezett Alix. – Mit mondtam?

– Nem.

– Mi nem?

– Nem, nincs neve.

– Remek. Szellem a gépben – jegyezte meg Jonah. Szokás szerint nem vette észre, hogy megváltozott a hangulat az asztalnál. – A névtelen ember. Húúú.

Apa nem is figyelt Jonah-ra. Még mindig Alixet nézte, aki hirtelen úgy érezte, sokkal komolyabb társalgásba keveredett, mint amire számított. Mint amikor Jonah azzal viccelődött, hogy látta Kala Spelling anyját kávézni Mr. Underwooddal, a’sszem, a történelemtanárral.

– Szóval… – kezdte Alix tétován. – Ha nem tudják a nevét, honnan tudják, kit keressenek? Azt hittem, azt mondtad, hogy azonosították.

– Van nyoma a rendszerben – felelte apa.

– De nem tudod a nevét?

– Csak a becenevét ismerik – mondta végül apa. – Amivel a munkáját jelöli meg.

– És mi az…?

– 2.0.

– Pont, mint az átlagom! – szólalt meg Jonah.

– Álmodozz csak – szólt oda neki Alix. Apjának csak annyit mondott: – Mit jelenthet a neve?

– Ha bárki is tudná, már elkapták volna.

***

Alix nem tudott aludni. A furcsa nap és a beszélgetés rátelepedett a gondolataira. Végül felkelt, és bekapcsolta a számítógépét. Jonah-nak nem lehetett számítógép a szobájában, de anya és apa megbíztak annyira Alixben, hogy tudták, nem csinál semmi rosszat, ahogy anyja mondta anélkül, hogy a lánya szemébe nézett volna. Sophie és Denise egy éven át heccelték, és figyelmeztették, hogy ne csináljon semmi rosszat a számítógéppel a szobájában.

Megnyitotta a böngészőt, és rákeresett a 2.0-ra.

Egy csomó Wikipedia-találat ugrott fel. Web 2.0… Egészség 2.0… A Creative Commons licencszerződés{1}, meg az Apache Szoftveralapítvány. Egy rakás számítógépes referencia. A szoftvercégek rendszeresen jelentettek meg új verziókat a programokból, amiket beszámoztak: .09 béta. 1.2-es verzió. 2.0. A Chrome böngészőjének is volt verziószáma, bár az 33.0-nál járt.

2.0…

Próbált képekre keresni, átpörgette a találatokat. Sok céges embléma, unásig ismert, steril logók, hiába próbálták azt hirdetni, hogy valami újjal rukkoltak elő. Gov 2.0 kormányzati oldal, City 2.0 városfejlesztés és – ez már tényleg sok volt – még egy Apa 2.0 is előkerült. Úgy tűnik, minden 2.0 volt. Még apából is tudott volna új verziót szerezni. Alix megpróbálta elképzelni, milyen lehet egy Apa 2.0, de csak potrohos, vén fickók jelentek meg a szeme előtt hipszterkockás kabátokban és vékony nadrágokban, snuglikkal…

Az egyik kép felkeltette a figyelmét. Feljebb görgetett. Majdnem elmulasztotta, de ez más volt, mint a többi.

Festékszóróval felfújt graffitis tag volt egy kémény oldalán. A gondosan megtervezett céges emblémákhoz képest, ahol a 2.0 csak afféle lábjegyzet volt, ez a 2.0 vörös festékkel volt felfújva, a kép alapján talán egy olajfinomítónál, ráadásul lehetetlenül magasan. A kép kicsit elmosódott volt, telefonnal lőhette valaki, de a 2.0 egyértelműen kivehető maradt. Az előtérben sötét és kormos csövek futottak mindenfelé, koszos tartályokat kötöttek össze egymással, ránézésre elég kuszán. A sötét előtérből szinte neonfényként emelkedett ki a két szám, magasan a csövek fölött.

2.0. Élénken, vörösben és dacosan.

Alix rákattintott az oldalra, hátha több információt kap a képről, de az csak egy falfestéseket gyűjtő oldal volt, ahova ismeretlenek töltötték fel ismeretlenek műveit. A többi kép között ez, amit talált, egyáltalán nem volt kiemelkedő. Nem volt se bonyolult, se tarka, se elég ötletes, furcsa vagy gondolatébresztő. A helyét leszámítva jellegtelen tag volt. Nem egy Banksy, például. Cynthia a télen Banksy megszállottja lett, mert megint szó volt róla a hírekben. Egyszer meggyőzte Alixet, hogy vonatozzanak be a városba egy napra, és kincsvadászok módjára keressenek gerilla utcai festményeket. Egy teljes napot töltöttek New York felfedezésével, megkerestek minden helyet, ahol az utcai művészek otthagyták a nyomukat.

Alix tovább tallózott a képek között, ugyanúgy koncentrált, mint amikor matekházit írt. Fél órával később talált még egy 2.0-s képet, ezúttal egy fémfalú, raktárnak tűnő épület oldalán. Mintha szögesdrót mögül készítették volna, de mikor rákattintott, erről sem tudott meg többet. Csak egy nagy fémépület, talán egy sivatagban, ha hinni lehetett a sárga homoknak.

2.0…

Új verzió… valamiből.

Alix tovább keresgélt, de csak ezeket találta, amiknek köze lehetett 2.0-hoz és a vandalizmushoz, és egyikhez sem tartozott bővebb információ. Visszament a kéményes képhez, és újból szemügyre vette.

A graffiti nevetségesen magasan volt a kéményen, lehetetlen volt elhibázni. Vörössel felfirkált, arrogáns kézjegy. Állásfoglalás, amely jelzőfényként emelkedett a korom és az ipari kosz fölé.

2.0.

Valami új.

3. fejezet

Amikor Alix másnap a vörös Minijével begördült a Seitz parkolójába, egy rendőr állta útját, és csak az után engedte leparkolni, hogy meglátta rajta és öccsén az iskolai egyenruhát.

– A parkoló végében lévő helyeket használjátok – mondta.

– Mi a fene? – dünnyögte Alix, ahogy átgurult a zsúfolt parkolón a többi autót és diákot kerülgetve, hogy találjon magának egy szabad helyet.

– Valami rendezvény van? – tűnődött Jonah, ahogy elhömpölygött mellettük a tömeg.

– Mindjárt megtudjuk.

Alix megragadta a táskáját, és kiszállt az autóból. A Mini mellett állva végignézett a Seitz főbejárata előtt tömörülő embereken. Talán egy híresség látogatott el az iskolába. A Seitz diákjai és tanárai, meg a városi bámészkodók eltorlaszolták a kapu előtti járdát.

Alix észrevette a tömegben Dereket és Cynthiát.

– Gyere – mondta Jonah-nak. – És most az egyszer maradj a közelemben.

Átverekedte magát a tömegen, befurakodott a diákok és bámészkodók közé, míg végül észrevette a sárga műanyag szalagot, amivel a rendőrség szokta elzárni a területeket. Valaki azt kiabálta, hogy húzódjanak hátrébb.

A testek közötti résen átpillantva egy mentőautó villogó, vörös fényei látszottak. Alix szíve hevesebben vert.

Remélem, senkinek nem esett baja, gondolta először, majd rögtön utána: Remélem, nem valaki, akit ismerek.

Csak lassan sikerült átvergődnie a tömegen, aztán rájött, hogy árral szemben küzd, mert lassan hátrafelé terelték az embereket, az iskolát körülvevő, alacsony kerítés mögé. Végül sikerült eléggé előre jutnia, hogy lássa az udvart, és szerencsére senki sem feküdt holtan a földön. Egy tűzoltóautó állt a mentőautó mellett, a küszöbén néhány tűzoltó üldögélt.

Nem lehet vészes, ha a tűzoltók nyugodtan kávézgatnak.

A nyakát nyújtogatta, és észrevett egy újabb sárga szalagot, amit éppen kifeszítettek, hogy hátrébb tereljék a tömeget. Azon túl csak a tűzoltókocsit és a mentőautót látta, és persze mögötte a Widener-épületet, amelynek négyemeletes homlokzata a Seitz udvarára nézett.

– Mi történik? – rángatta a vállát Jonah, és próbált felugrani, amivel kivívta a körülöttük állók rosszallását. – Nem látok semmit.

Alix lerázta a kezét.

– Szerintem senki sem tudja. – Megint lábujjhegyre állt, és ezúttal kiszúrt néhány zsarut a Widener ajtajában.

Mi a…?

Mintha valami vegyvédelmi öltözékben lettek volna.

Talán valami kifolyt a laborban. Vagy szivárgás volt.

– Alix! – Derek és Cynthia átfurakodott a tömegen hozzájuk. – Most értetek ide?

– Ja. Tudod, mi folyik itt?

– Senki se tudja – felelte Derek, befurakodva Alix közvetlen közelébe. Bocsánatkérően mocorgott, próbált elég teret adni neki, aztán megint nekiütközött, ahogy Cynthia is megérkezett.

– Már húsz perce nem engednek be senkit – szuszogta a lány. – A tűzoltók éppen előttetek érkeztek. Meg a védőruhások is.

Alix észrevette, hogy Jonah elkezdett nyugtalankodni, máris kereste a lehetőséget, hogy leléphessen. Alig sikerült megragadnia a karját, és visszarántania.

– Majdnem, öcsi.

– Ne már, Alix – nyafogott Jonah, közben a lány szorosabba vette a fogást a karján. – Csak meg akartam nézni, van-e hulla a mentőben.

Öcsém, a kezdő hullarabló, gondolta Alix.

Jonah szavai azonban benne is felkeltették az aggodalmat. Az egész túl furcsa volt, és most, hogy Jonah kimondta, hirtelen a saját izgatottsága is valóságosabbnak tűnt. Mintha az öccse megidézett volna valamit azzal, hogy megemlítette.

A barátnőjével, Anna Lenayjel is ez történt. Másodévesek voltak, amikor a szülei lezuhantak a repülőgépükkel. Mielőtt elmentek volna otthonról, Anna azzal ugratta az apját, hogy biztosan össze fogja törni a gépet. Talán ezek voltak az utolsó szavai hozzá, mielőtt a szülei elindultak volna Martha’s Vineyardba. Alix is ott volt, és hallotta, amikor kimondta.

Az egyik vegyvédelmi ruhás odakocogott a tömeghez. Izzadt, amikor levette magáról a fejrészt. Mondott valamit a zsarunak, aki a rangidősnek tűnt az egyenruhások között, aztán a rendőrség elkezdte még hátrébb terelni az embereket.

– Talán bombariadó – tippelt Jonah.

– Reménykedj, hogy ne az legyen – mordult rá Alix.

Ősszel volt egyszer bombariadójuk. Az egész iskolát kiürítették, de nem csak a tantermeket és a tanárit, hanem még a koleszosokat, a természettudományi épületet és a humán szakot is, az uszodát, mindent, amíg a bombakereső kutyák átvizsgálták az épületet. Senkit sem kaptak el miatta, Alix pedig, bár sosem mondta ki hangosan, mindig Jonah-t gyanította az eset mögött. Az öccse képes lett volna ilyesmire. Komoly önkontrollproblémái voltak.

Szerencsére Jonah-t még csak fel sem függesztették. Legalább jól álcázta a nyomait. Alixben felmerült a kérdés, hogy nem csalódott-e emiatt. Volt egy kis esély rá, hogy ha ő csinálta, le akart bukni, hogy ne kelljen a Seitzbe járnia, de Alix végül sosem kérdezett rá.

A rendőrök még hátrébb parancsolták az embereket, a tömeg pedig ettől még jobban összezsúfolódott. Alix nekipréselődött Jonah-nak, Cynthiának és Dereknek. A kisebbek kezdtek bepánikolni. A nagyobbak mobiloztak, közvetítették, mi történik, vagy sms-eztek és képeket készítettek az eseményekről.

Alixen kezdett kiütközni a klausztrofóbia. A zsúfoltság és a tömeg mozgolódása egyre kényelmetlenebb lett.

– Mindenki lépjen hátrébb! A sárga szalag mögé! Egészen hátra!

Újra elkezdődött a tolakodás. Egy furgon dübörgött el a tömeg mellett, oldalán SWAT felirattal.

– Egyre rosszabb lesz – mondta Cynthia.

– Gondolod, hogy valaki túszokat ejtett? – tűnődött Derek.

– Ja. Értesítették a kommandósokat, hogy radikálisok egy csoportja paraffinokat ejtett túszul a kémialaborban – felelte Cynthia.

Alix a nagy zsúfoltságban nem tudott megfordulni, hogy válaszoljon. Kezdett izzadni a vastag iskolai blézerben. A Seitz egyenruhája egyébként sem volt kényelmes, de ezen a szokatlanul meleg tavaszi napon, a tömegben nyomorogva egyre elviselhetetlenebbnek érződött.

Újabb csapat bukkant fel. Egy női operatőr és egy belőtt frizurájú férfi mikrofonnal a kezében embertől emberig járt és kérdezősködött. Mindenki a kommandósokat figyelte, amint kiszálltak a páncélozott furgonból, elkezdték kirakodni a felszerelésüket, és helyet csináltak maguknak a füvön.

– Tűzszerészek – mondta valaki.

Alixnek is úgy tűnt. A rendőrök mind vastag védőruhát viseltek. A kommandósok a Widener körül gyülekeztek, gépfegyverrel a kézben, aztán nehéz védőruhás tűzszerészek csörtettek fel az épülethez vezető lépcsőn. A rendőrök az ajtó két oldala mellett a falhoz lapultak, mindegyikük leeresztett rostéllyal, talpig páncélozottan. Olyan volt, mint a filmekben: zsaruk a bejáratok körül, készen arra, hogy berúgják az ajtót és lőni kezdjenek a rosszfiúkra.

Távolabbról egy Tiszta! kiáltást sodort feléjük a szél.

Derek közvetlenül Alix mögött állt, a válla fölött hajolt előre, leheletét a fülén érezte.

– Ezt nézd – mondta. – Ez jó lesz.

Alix megdermedt.

Ez nem Derek!

Alix megpróbált megfordulni a fullasztó tömegben. Alig tudta megmozdítani a törzsét, és amikor sikerült, a lélegzete is elakadt. A tegnap látott fekete fickó hajolt oda a vállához, halvány mosollyal az ajkán. Foncsorozott napszemüvegében saját meglepett arca nézett vissza rá.

– Jó újra látni téged, Alix.

Teljesen máshogy nézett ki, mint előző nap. Fejét simára borotválta, drága sportkabátot viselt, alatta nyakig begombolt inget. A karján TAG Heuer karóra volt. Teljesen más lett a stílusa. A tegnap látott férfi laza volt, gondtalan, amolyan tojok rátok típus. Menő. De ahogy most tartotta magát, Alix első gondolata az volt, hogy zsaru. Vagy még inkább: a titkosszolgálat embere. Mint azok a zord arcú emberek, akik az erkélyekről nézelődtek, amikor apját meghívták az elnök újraválasztási kampányvacsorájára.

De még így is biztosan az volt, aki leütötte Mulroyt. Alix biztos volt benne. Alig pár centi választotta el tőle, és teljesen máshogy nézett ki, de ugyanaz a férfi volt.

– Honnan tudja a nevem?

– Ha engem nézel, lemaradsz a műsorról – mondta, majd elmosolyodott és levette a napszemüvegét. Sötét szeme megvillant, Alix pedig úgy érezte, mintha egy vonat gázolta volna el. Biztosan ugyanaz a férfi volt. Ugyanaz a vadság és humor, ugyanaz az ijesztő ígéret.

A férfi szeme az iskola felé rebbent.

– Ez tetszeni fog, Alix – mondta. – Ez neked szól.

Újabb készenléti kiáltás harsant a kommandósok felől a Widener-épület kapujában, aztán megreszketett a levegő, ahogy a tölteteik felrobbantak. A dördülés végigsöpört az összegyűlteken, nyomában csak halk mormogás maradt. Alix visszanézett az iskolára. Füst hömpölygött ki a bejáratból.

A Widener ajtaja szélesre tárult, aztán…

Semmi.

Mindenki visszafojtott lélegzettel várt, készen bármire, ami olyankor szokott történni, ha a SWAT berobbant egy ajtót. Lövöldözés, sárkányok, atomkatasztrófa…

Ehelyett csak csend volt.

A rendőrök előre szegezett fegyverekkel, tüzelésre készen benyomultak.

– Várj még – suttogta az idegen Alix fülébe. A keze a vállán pihent, egy helyben tartotta, hogy mindent lásson.

Mire várjak még? – akarta kérdezni.

Meg akart fordulni, hogy a szemébe nézzen, hogy megkérdezze, mégis ki a fene valójában…

Tompa puffanás hallatszott a Widener-épületből.

Alixnek elakadt a lélegzete, ahogy vér fröccsent az ablakokra.

Nagy mészárlás volt, annyi vér folyt, mintha minden kommandóst ledaráltak volna egy óriási húsdarálóban.

Döbbent sikolyok hallatszottak a tömegből, és hirtelen mindenki el akart szaladni. Alix is megpróbált elfutni, de az idegen ujjai a vállába mélyedtek, és egy helyben tartották. Az ajka a füléhez ért.

– Ne pánikolj! – suttogta. – Olvasd a jeleket! Látod, ugye?

Miközben mindenki lökdösődött, és próbált minél távolabb kerülni, el a sikoltozástól és a vértől, Alix látta. Ott volt az ablakokon a vörössel írt üzenet, amely most már megfolyt.

Hirtelen az összes kommandós, aki berontott az épületbe, üvöltve rohant kifelé, fegyverüket lóbálva, nehézkes mozgással botladoztak le a lépcsőn.

Mögöttük hófehér hullámban hömpölyögve, mint egy hatalmas áradat, fehér prémes, kapálózó, karmolászó testek özönlöttek ki és folytak szét a lépcsőn.

– Nem hiszem el! – kiáltotta Jonah valahonnan a tömegből, lelkesen.

Patkányok.

Több ezernyi, tízezernyi patkány iramodott kifelé az épületből, le a lépcsőkön, végeláthatatlanul. Ellepték a rendőröket és a kommandósokat, megtöltötték a füvet, és szaladtak mindenfelé. A tömegben elöl állók megpróbáltak elrohanni, de túl nagy volt a zsúfoltság. Voltak, akik a Seitz kerítésére kapaszkodtak fel. A rendőrök a rágcsálóhorda közepén álltak, és próbálták lerázni a lábukra felkapaszkodó patkányokat. A tévéstáb a fal tetején állt, és filmezte a felfordulást.

Alix kiszúrta Jonah-t, aki nevetett és a menekülő rendőrökre mutogatott, aztán már mindenki futott és lökdösődött, ahogy a patkányok odaértek. Valaki nekiütközött Alixnek, akinek alig sikerült talpon maradnia. Elmosódott fehér foltok suhantak el mellette, egyik a másik után.

Alix sarkon perdült, hogy megtalálja a férfit, aki mögötte állt, de nyoma veszett, felszívódott a tömegben. Eltűnt, csak a patkányok maradtak és a felirat, amely megfolyt vörös festékkel díszelgett a természettudományi épület ablakain:

Alix kitért egy újabb patkányraj útjából, és a tömeget fürkészte, próbálta kiszúrni az idegent.

Ott van!

Magabiztos léptekkel haladt az emberek között, ugyanazzal a gondtalan, arrogáns járással, mint amikor kiütötte Mulroyt.

Veszélyes lehet. Nem kellene… a picsába!

Alix a férfi nyomába eredt.

Mögötte mintha Jonah kiáltását hallotta volna, de a szemét az idegenen tartotta, próbálta nem szem elől téveszteni a pánikba esett tömegben.

Később már meg sem tudta volna mondani, miért ment utána. Talán csak azért, mert mérges volt, zokon vette a szemtelenségét, meg azt, hogy csak úgy észrevétlenül mögé lopózott. Azért tette, mert dühös volt. Később ezt mondta magának.

Pont akkor sikerült utolérnie amikor egy fekete szedán hátsó ajtaját nyitotta ki.

– Várjon! – ragadta meg a férfi kabátujját.

Az idegen olyan gyorsan perdült sarkon, hogy Alix összerezzent. Hátrált egy lépést, ahogy hirtelen eszébe jutott, hogy ez az ember ütötte ki Mulroyt. Még egy lépést tett hátra, és nyelt egy nagyot.

– Ki maga? – kérdezte. – Honnan tudja a nevem?

Meglátta a tükörképét a napszemüvegében, amitől rögtön kisebbnek érezte magát. Inkább volt kislány, mint érett nő: egy copfba font barna hajú lány Seitz egyenruhában, blézerben és szoknyában. Magas fickó, gondolta magában. – Tudni akarod, ki vagyok? – kérdezte a férfi, és annyi szomorúság csendült a szavaiban, hogy Alixnek a hangja is elakadt. Hirtelen még jobban az eszébe vésődött, hogy az iskolai egyenruhája van rajta. Mintha olyasvalakivel állt volna szemben, aki az egész világot látta. Nem úgy, mint ő, aki járt Párizsban meg Barcelonában, hanem úgy, mint aki megfordult a Bastille-ban és India nyomornegyedeiben is. Ő pedig itt állt előtte, naivan, és próbált belekapaszkodni. Minden akaraterejére szüksége volt, hogy újból megszólaljon.

– Mi ez az egész? – kérdezte. – Mi az a 2.0?

A férfi arckifejezése annyira megváltozott, hogy Alix már azon tűnődött, talán rossz emberbe kapaszkodott bele. Erről eszébe jutott, hányszor panaszkodott Cynthia, hogy az emberek folyton összekeverték Alice Kimmel. Még hallani is vélte Cynthia hangját a fejében: Alice koreai, az ég szerelmére!

– Szóval kérdéseid vannak? – kérdezte, és hirtelen nyoma sem volt többé a szomorúságnak, a ragyogó mosoly visszatért. Ugyanaz a magabiztos, mindentudó mosoly, amelyet már kétszer is látott.

Újabb robbanás történt, ezúttal a parkoló autók között. Alix ösztönösen lebukott. Füst ölelte körbe, sűrű és sárga felhő, amely mindent eltakart a szeme elől. Az idegen hirtelen szorosan megragadta.

– Hé!

Alix megpróbálta ágyékon térdelni, de a férfi elmozdulhatott, mert csak a combját találta el. Még egy másodpercig küzdött ellene, aztán taktikát váltott, és hagyta, hogy közelebb húzza magához.

Amint tudott, a karjába harapott, és elégedetten nyugtázta a fájdalmas felszisszenést, de meglepetésére az idegen nem engedte el, hanem megperdítette, és erős karját a dereka köré fonta, még szorosabbra véve rajta a fogást.

– Tudhattam volna, hogy harapós fajta vagy – dünnyögte a lány fülébe.

Hangjába visszatért a derű és játékosság.

– Tudni akarja, mennyire harapós?

Alix megpróbált kiszabadulni az idegen kezei közül, de a férfi ezúttal résen volt, és a mellkasához szorította. A lány kifújta magát, erőt gyűjtött, várta az alkalmat, mikor bánthatja megint.

Az idegen kuncogott, forró lehelete megcsapta az arcát.

– Mi lenne, ha egy időre békét kötnénk?

– Miért? Meg akar hívni egy kávéra?

Ha elég gyorsan rántaná hátra a fejét, a tarkójával talán eltalálná az arcát, és kis szerencsével még az orrát is betörné.

– Tudni akarod, mi ez az egész?

Alix mozdulatlanná vált, hirtelen éberebb lett.

– Elmondja?

A füst sűrűn gomolygott körülöttük. Alix hallotta a rendőrök kiáltásait, a rohanó embereket, de az egész távolinak tűnt. Ők ketten egy füstbuborékban álltak, elvágva minden mástól.

Alix számára hirtelen az is nyilvánvalóvá vált, milyen közel tartja magához a férfi, még a szívverését is érezte.

– Mi ez az egész?

– Kérdezd meg apádat.

– Micsoda?

– Kérdezd meg apádat. Ő az, aki minden titkot ismer. – Azzal hirtelen eltaszította magától.

Alix megperdült a füstben, de máris szem elől tévesztette az idegent. Minden csak árnyékfoltokból állt.

Mire a füst eloszlott, már nyoma sem volt, mintha elfújta volna a szél.

4. fejezet

Alix a Seitz alacsony kőkerítésén ült, és próbálta lecsillapítani a keze remegését.

Derek, Cynthia és Jonah elveszett a bepánikolt tömegben. Alix biztos volt benne, hogy Derek és Cynthia meg fogják találni, de gyanította, hogy Jonah kihasználta az alkalmat, és lelépett, vacsoráig elő sem fog kerülni.

Alix kicsit örült is, hogy egyedül maradt, így végre feldolgozhatta, ami történt. Mögötte a Widener-épületet még mindig vizsgálták a rendőrök és a kommandósok, és időközben megjelentek az állatvédők is. Olykor-olykor újabb patkányraj szaladt ki a Widener kapuján, és eliramodtak a szabadság felé, át a napsütötte gyepen, amerre láttak.

2.0 négyemeletes grafittije még mindig büszkén csöpögött az épület ablakairól.

El kellene mondanom a zsaruknak, gondolta Alix, de rögtön újabb kérdések merültek fel benne.

És mit fogsz mondani? Hogy egy agyament pasas négyemeletes szerelmes üzenetet hagyott hátra neked? Hogy ismeri az apádat? Hogy te is benne vagy valahogy?

Ez biztos jól sülne el.

Gondolataiból Derek és Cynthia visszaérkezése rázta fel.

– Hát itt vagy! – lihegte Cynthia. – Már mindenhol kerestünk.

– Szörnyen nézel ki – mondta Derek. – Jól vagy?

– Miért?

– Néztél már tükörbe?

Alix végignézett magán. Egyenruhájának válla és zsebe ki volt szakadva.

– Észre se vettem. – Megtapogatta a haját, és érezte, hogy a copfja is szétjött. Be kellett látnia, hogy ziláltan nézhet ki. – Akkor történhetett…

Amikor dulakodtál a magas, sötét idegennel.

– El… – Zavartan elhallgatott, amikor rájött, hogy majdnem elszólta magát. – Elvesztettem Jonah-t – bökte ki végül. – Elsodort a tömeg, és nyomát vesztettem. Szerintem lelépett.

– Már megint? Komolyan? – kérdezte Derek. – Már tavaly ki kellett volna csapni az iskolából.

Cynthia oldalba bökte.

– Aú! Most mi van?

– Segítünk megkeresni.

Alix bűntudatot érzett a füllentés miatt, de most, hogy már kimondta, nem jutott eszébe semmi, amivel visszacsinálhatta volna, és nem is volt biztos benne, hogy jó ötlet lenne.

Jobb ez így, mondta magának, miközben elkezdték bejárni a környéket elkóborolt öccse után kutatva. Ha majd fejben rendbe tette magában a történteket, talán megbeszéli valakivel. De még nem. Egyelőre minden túl furcsa volt: a vandalizmus az iskolában, az idegen (2.0, vagy bármi is legyen a neve), aki leszólította, a tudat, hogy a nevén szólította… Végig kellett gondolnia, hogy mit akar mondani, és kivel akarja egyáltalán megosztani.

Apa mindig amiatt panaszkodott, hogy az ügyfelei sosem azelőtt hívják fel tanácsért, hogy kinyitnák a szájukat a sajtó előtt. Amikor még Alix elsőéves gimis volt, együtt nézték a híreket az apjával, és osztályozták az igazgatók és politikusok bejelentéseit a kirobbant botrányaik után.

Apának külön kategorizálási rendszere volt, ami a Teflonnal kezdődött (lepereg róla) az Önégetőig (amikor a közönség szórakozására felgyújtja magát valaki). Néha „Olajat rá” pontot is kiosztott azoknak, akik rátettek még egy lapáttal a saját hülyeségükre.

Alix ezt akkoriban ártalmatlan szórakozásnak tartotta, és örült, hogy az apjával töltheti az idejét olyasmivel, ami mindkettejüket szórakoztatja. Most azonban szinte kényelmetlenül aktuálisak voltak azok a pontozásos esték. Ha ez bekerül a hírekbe – márpedig nagyon úgy tűnt, hogy az lesz –, mindent végig kellett gondolnia. Az hiányzott volna csak, hogy fűnek-fának elkotyogja, hogy a tréfás kedvű vandálnak, aki tönkretette a Widener-épületet, köze volt hozzá és a családjához.

Kérdezd meg apádat, mondta az idegen.

Ez tetszeni fog, Alix.

Ez neked szól.

Ez az egész egy nagy „Olajat rá” helyzetnek tűnt.

Az udvar túloldalán a kommandósok éppen kisorjáztak a Widener-épületből. Alix pislogott, és döbbenten nézett rájuk.

– Tényleg paintball-fegyverek vannak náluk?

Derek hitetlenkedve felnevetett.

– Szerintem vízipuskák.

Bármik is voltak, játékfegyvernek látszottak. Műanyag, csillogó, gyerekes színekben pompázó fegyverek: piros, zöld, sárga és kék puskák, amelyekből még mindig csöpögött a piros festék.

Cynthia elővette a mobilját, és elkezdte fotózni őket.

– Ezt a színkontrasztot nézzétek!

A híradósok is kiszúrták őket. Az operatőr már úton is volt, hogy lekapja a fekete, állig páncélozott, rohamsisakos egyenruhás kommandósokat, tarka vízipisztolyokkal a kezükben.

Alix nem tudta visszafojtani a nevetést. Félig-meddig arra számított, hogy a rendőrök hirtelen belekezdenek egy musicalbetétbe, táncra perdülnek és hadonásznak a játékos színű, szürreális kelléknek használt vízipisztolyokkal.

Talán ezt akarta mutatni 2.0, gondolta, miközben egyre többen kezdtek fotózni. Ha igen, akkor ez egészen… aranyos volt.

Lefogott, emlékeztette magát Alix. Veszélyes alak.

Akkor miért nem bántott? Elég erősen haraptál bele.

Ahogy belegondolt, valóban furcsa volt. Igen, fájdalmat okozott a férfinak, aki cserébe nem bántotta. Az alapján, ahogy Mulroyjal bánt, Alix biztos volt benne, hogy tudott volna ártani neki, ha akar. Ehelyett csak annyit tett, hogy közelebb húzta magához, és a fülébe suttogott.

Talán kedvelte Alixet.

Szedd össze magad, dorgálta magát. – Előkerül – mondta Derek.

– Mi van? – fordult felé Alix értetlenkedve.

Derek furcsán nézett rá.

– Ne akadj ki – mondta. – Jonah mindig előkerül.

– Ja. Igen – felelte Alix, összeszedve magát. – De anya ki fog akadni.

– Az öcséd már félig vadember volna, ha te nem lennél – szólt közbe Cynthia. – Anyád hálás lehet érte.

Sophie lépett oda hozzájuk, és közbeszólt.

– Ti is gyalog mentek haza?

– Nem – nézett rá csodálkozva Alix. – Van kocsim.

– Nem, nincs. Ott parkol a sárga szalag mögött – mutatott a parkoló felé a lány. – Az egészet lezárták. Mindegyiket végigszimatoltatják a kutyákkal.

– De hát ők mondták, hogy oda parkoljunk!

Odasiettek a parkolóhoz, és valóban: a rendőrök autótól autóig jártak, tükrökkel néztek be mindegyik alá, miközben bombakereső kutyák szimatoltak és ugattak a pórázaikat rángatva.

– Meddig fog tartani?

– Amíg meg nem találják a tetteseket, gondolom – mondta Cynthia.

– Vagy az összes drogot a suliban – jegyezte meg Derek.

– Törvényes egyáltalán egy ilyen kutatás?

– Még szerencse, hogy már nem dílerkedsz – nevetett Cynthia.

– Mintha bárki is rejtegetne valamit a kocsijában. – Sophie az égre nézett. – Túl meleg van a gyalogláshoz.

Alix figyelte, ahogy autótól autóig mennek a tűzszerészek. A német juhászok mintha kicsit elfogultak lettek volna a német autókkal szemben, mert minden Audinál vagy Mercedesnél izgatottak lettek.

– Ez örökké fog tartani – sóhajtotta.

Hazatelefonált, de az anyja és apja mobilja is hangpostára kapcsolt.

– Nem veszik fel? – kérdezte Derek mindentudón.

Alix elfintorodott.

– Mindig nyaggatnak, ha nem veszem fel rögtön a telefont, ha hívnak. Bezzeg ha én keresem őket…

– Régebben kulcsos gyerekek voltak – mondta Cynthia. – Azt hiszem, a mi nemzedékünk hangpostás gyerek.

Alix gondolkozott rajta, hogy sms-t ír, de aztán letett róla.

Hadd tudják meg maguktól, mi volt a suliban.

– Mondtam, hogy sétálunk! – jegyezte meg Sophie gunyorosan. Mind a vállukra vették a táskájukat, és elindultak. Alix vágyakozva nézett a Minije után.

Cynthia elkapta a pillantását.

– Oly közel és mégis oly távol – nevetett.

– Oda parkoltam, ahova mondták! – sopánkodott tovább Alix.

– Biztos vagyok benne, hogy a Nagy Testvér hálás az engedelmességedért.

– Gondoljátok, hogy holnap lesz suli? – kérdezte Derek, visszanézve az elcsúfított természettudományi épület felé. A 2.0-s tag még tisztábban látszott ilyen távolból.

– Aggódsz a matekdolgozat miatt?

– Inkább arra gondoltam, mennyi patkánypiszkot kell eltakarítaniuk. Jó sok kis dög volt, az biztos.

– Mit gondoltok, mit jelent a 2.0? – tűnődött Cynthia.

Alix vállat vont, és közönyt színlelt.

– Ki tudja? Apa szerint ez csak valami fickó, aki szeret épületeket összefirkálni.

– Nem is tudom – kételkedett Cynthia. – Elég sok macera ez az egész ahhoz, hogy összefirkáljon néhány ablakot.

– Meg hogy beállítsa a cuccokat – tette hozzá Derek. – A fél éjszakát bent kellett töltenie, hogy becélozza a vízipisztolyokat, megtöltse őket festékkel, aztán összerakjon valami szerkezetet, hogy így lőjön velük.

– A patkányokat se felejtsd el – tette hozzá Cynthia. – Az is túl sok meló lehetett ahhoz, hogy ne jelentsen semmit.

– Nem érdekel, mit jelent – közölte Sophie. – Örülök, hogy van egy szabad napunk. Nem tanultam eleget a matekdogára.

– Szabadnap mindenkinek! Ezt legalább megköszönhetjük 2.0-nak – jelentette ki Cynthia.

– Mondja az egyetlen, akinek nem kell a plusz egy nap felkészülés – jegyezte meg Derek.

– Ne engem hibáztass, amiért jó vagyok. Minden egyes alkalommal, amikor „tanulni” látlak a könyvtárban, békésen szuszogsz egy hátsó zugban.

– Az csak egyszer volt, és az is azért, mert egész éjszaka fent voltam, hogy lenyomjalak tanulásban.

– Mérgesnek hangzol – vigyorgott Cynthia.

– Csak nincs hozzászokva, hogy ő legyen a második legjobb matekos – felelte Alix.

– Akkor nem kéne annyit aludnia.

– Csak egyszer volt! És nem aludtam többet tíz percnél!

– De horkoltál – jegyezte meg Sophie. – Hangfelvételem van róla.

– Csak egyszer fordult elő.

– Aranyos volt – mondta Cynthia. – Addig nem is tudtam, hogy valaki képes harmonikusan is horkolni.

Derek feladta.

– Tudjátok, mit? Csak azt mondom, hogy jó lett volna látni titeket botladozni egy-két félévben, mielőtt elkezdtetek szívatni.

Ezen mindenki jót nevetett. Amikor Cynthia a Seitzbe érkezett az év elején, olyan öntudatosan és magabiztosan csöppent bele az egyetemi előkészítő osztályba, amitől Alix a fogát csikorgatta irigységében. Könnyű lett volna gyűlölni az új csajt az intelligenciája miatt, csakhogy Cynthiáról kiderült az is, hogy emellett szinte nevetségesen figyelmes. Úgy segített az osztálytársainak, hogy az ritkaságszámba ment a Seitz „iszonyatosan rivalizálunk, de közben úgy teszünk, mintha mégsem” közegében. Többször is Alix titkos fegyverének bizonyult a felkészülések során. A legtöbb új diákban azért általában volt annyi tisztesség, hogy az első egy-két félévben még bukdácsoltak egy kicsit a tananyaggal.

Ballagtak a zöldebb környékek felé a város túloldalán, ahol az ingatlanok nagyobbak lettek, a házak pedig egyre távolabb álltak az úttól.

Forrón sütött a nap, és Alix érezte, hogy kezd izzadni. Mind levették a blézerjüket, de ez nem sokat segített. Mire Derekék házához értek, a fiúról már patakzott a víz, de a többiek sem voltak jobb passzban. Bosszantó módon úgy tűnt, Cynthiát nem viselte meg ennyire a séta, még a bőre is alig csillogott az izzadtságtól.

– Látod? Természetellenes vagy – panaszkodott Derek, amikor elváltak az ajtóhoz vezető feljárónál. – Még csak nem is izzadsz.

– A matek nem izzaszt meg, az biztos – nevetett Cynthia.

– Kedvel téged – mondta neki Sophie, amikor a fiú eltűnt a szemük elől. – Ne gyötörd nagyon.

– Szüksége van rá – mondta Cynthia. – Ha feleannyi időt töltene tanulással, mint dumálással, köröket verne rám.

A lányok tovább sétáltak Alixék háza felé, ahol – meglepetésükre – az apját otthon találták. Éppen telefonált valakivel.

– …mondd meg Owensnek, hogy ezt már egyszer lejátszottuk. A tesztpopuláció kibővítése zsákutca…

Alix felé fordult és integetett, rámosolygott Cynthiára és Sophie-ra, aztán tenyerével eltakarta a telefon mikrofonját.

– Hogyhogy itthon vagytok, lányok?

– Hosszú történet – felelte Alix, és egy konyhaszék támlájára dobta a blézerét.

Mondta volna tovább is, de az apja szórakozottan intett neki, és már vissza is fordult a telefonja felé.

– George is ezt próbálja elmagyarázni neked! A Kimball–Geier-számok nem stimmelnek… – és közben visszaindult a dolgozószobájába.

– Hangpostás gyerekek – mondta Sophie. – Hagyj üzenetet, add meg a krízis pontos részleteit, és azonnal visszahívunk, amint meghódítottuk a világegyetemet.

– Valószínűleg egész nap telefonálgatott – mondta Alix, és igyekezett nem csalódottnak hangzani, amiért mellőzték, miközben apja félig behúzta maga után a dolgozószobája ajtaját. A résen át még éppen megpillantotta George Saamsit, apja üzlettársát, amint az íróasztalra feltett lábbal gépelt valamit a laptopján. A férfi Alixre mosolygott és integetett.

Alix szinte egész életében ismerte George-ot, aki afféle fogadott nagybácsi volt, és részt vett minden születésnapi bulin és ünnepnapi vacsorán. A férfinak saját bevallása szerint „robusztus” pocakja volt, emellett majdnem teljesen kopasz is, amit bozontos, vörös szakállal látszott pótolni. Alixet egy kicsit mindig a Télapóra emlékeztette. Aranyozott szegélyű szemüvege is csak tovább fokozta az illúziót.

Alix a dolgozószoba ajtajához lépett, és teljesen becsukta, aztán a hűtőből elővette a diétás kólát, miközben Cynthia poharakat kerített, és jeget dobált beléjük. Alix töltött az üdítőből, és figyelte, hogyan habzik és pezseg az ital. Az arcához nyomta a hideg poharat.

– Ki a télapó? – kérdezte Cynthia a kóláját kortyolgatva.

Alix és Sophie elnevette magát.

– Csak George. Apámmal dolgozik együtt.

– Csutkapipát akarok a szájába adni – jegyezte meg Cynthia.

– Én is erre gondoltam, mikor először találkoztam vele – mondta Sophie.

– Sophie teljesen bele volt zúgva, mikor nyolcadikosok voltunk – magyarázta Alix.

– Fúj! Nem is! – tiltakozott Sophie, és karon vágta Alixet, de mindketten nevettek.

– Hát, izé, szőrös – jegyezte meg Cynthia is nevetve, amitől aztán mindhárman tovább kuncogtak.

Alix vadul integetve próbálta csendesíteni őket.

– Menjünk ki – mondta. – Nem akarom zavarni őket.

Kivezette a lányokat a hátsó kertbe, a medencéhez. Kihámozták sajgó lábukat az egyencipőből, és levették az egyen-térdzoknikat.

– Hozhattunk volna fürdőruhát – jegyezte meg Cynthia a vádliját dörzsölgetve, ahol nyomot hagyott a zokni. Vágyakozva nézett a medence hűs vizére.

– Lemehetnénk a tengerpartra a hétvégén – javasolta Sophie. – Már elég meleg van.

– Akár most is mehettünk volna, ha a zsaruk nem zárták volna le a parkolót.

– Ajánlom, hogy egy karcolás se legyen a kocsimon… – kezdte Sophie, amikor megcsörrent a telefonja. Ránézett a kijelzőre. – A francba. Anyám az. Ezek szerint eljutott hozzá is a hír.

– Küldd hangpostára – javasolta Alix. – Vágj vissza a generációnk nevében.

Sophie elmosolyodott, de azért felvette a telefont. És valóban, amint megszólalt, kihallatszott Sophie anyjának szemrehányó szóáradata. Sophie elfintorodott, és kinyomta a hívást.

– Jézusom, úgy csinál, mintha egy újabb iskolai mészárlás történt volna. – Grimaszolva nézett a telefonjára. – Valószínűleg fel kellett volna vennem az előző három alkalommal.

Alix és Cynthia elnevette magát. Sophie vállat vont, és vigyorogva elindult hazafelé, így már csak ketten maradtak a hátsó kertben.

– Ma este tuti, hogy minden szülő ki lesz akadva – jegyezte meg Cynthia hátradőlve.

– A tieid nem?

– Viccelsz? – kérdezte barátnője lehunyt szemmel. – Meg fognak ölni, amiért nem egyenesen haza mentem… Ez az egész 2.0-ügy meg fogja keseríteni az életemet. Mire észhez térek, már Finnországban fogom találni magam.

– Komolyan?

– Ott vannak a legjobb iskolák a világon, legalábbis az apám mindig ezt mondja. És nincs iskolai lövöldözés.

– Ez nem lövöldözés volt – tiltakozott Alix. Maga is meglepődött rajta, milyen hevesen kezdte védelmezni a reggel történteket.

Cynthia ránézett.

– Akkor mi volt ez, nagyokos?

– Egy tréfa?

– Ami tönkretette a természettudományi épületet.

– Nem robbant fel.

– Nem – értett egyet Cynthia, de elkomolyodott. – De azért egy tréfánál többnek nevezném.

Alix már válaszolt volna, de az apja dolgozószobából kiszűrődő, megemelt hangja megzavarta. Általában nem hangzott mérgesnek, de most meg-megnyomott egy-két szót.

– Azta – jegyezte meg Cynthia. – Kicsit pipának hangzik.

– Munka… Néha be tud durvulni.

– Szerintem még sosem beszéltem vele.

– Majd bemutatlak… – Apja hangja megemelkedett, mire Alix elfintorodott. – Egy másik alkalommal.

– Ja – biccentett Cynthia. – Rendben.

Alix kicsit kínosan érezte magát. Cynthia alig néhány alkalommal járt náluk, mióta összebarátkoztak, erre az apja elkezd megőrülni.

– Általában nem ilyen.

Cynthia elvigyorodott.

– Ne aggódj miatta. Látnád az én apám, mikor neki nem mennek jól a dolgok. Duzzog, és leszúr mindenkit, aztán mindenkinek úgy kell tennie, mint amikor még ő volt a