Lindának, Clintnek és Cassandrának,
amiért megmutattátok,
milyen a michigani vendégszeretet!

1. fejezet

Brick Callan nem is sejtette, hogy egy folyosónyira van az élelmiszerboltban a legrosszabb rémálmától.

Ha felegyenesedett, és felemelte volna a tekintetét a konzervekről, talán észreveszi az árulkodó vörös villanást. Az erdőtüzek és a pokol kísértésének színét.

Ehelyett a zöldpaprikával dúsított, illetve a sima konzervparadicsom között vacillált, miközben Bill House, a boltos panaszkodott neki.

– Én mondom, Brick. Az a Rathbun kölyök majdnem egész délután a Market Streeten száguldozott a motoros szánjával, mint egy őrült – sziszegte Bill, és keresztbe fonta vékony karját a mellkasán.

Brick betette a paprikás paradicsomot a bevásárlókocsiba egy zacskó hagyma, két karton marhahúsleves és egy csomag elem mellé.

– A kölyök tegnap halálra rémítette a lovakat a szállításkor – folytatta Bill. – És a múlt héten nagyon közel járt ahhoz, hogy nekimenjen Mulvaney új Arctic Catjének. Tudod, hogy ennek sosem lesz vége.

Brick elfojtott egy sóhajt. Jó lett volna legalább egyszer úgy bevásárolni, hogy közben nem szólnak hozzá.

– Majd beszélek vele – ígérte meg. Történetesen tudott egy-két dolgot arról, hogy a fiúk milyen hülyeségekkel próbálnak imponálni a tinilányoknak.

Bill felsóhajtott, és megigazította Doud’s Market sísapkáját, amivel novembertől áprilisig tartotta melegen kopasz fejét.

– Köszönöm, Brick.

A kis sziget közösségében kényes egyensúly uralkodott, és Brick feladata az volt, hogy segítsen ezt fenntartani még a michigani tél kellős közepén is, amikor csak a legkitartóbb lakosok maradtak Mackinac-n. Ugyanezért ígérte meg Mrs. Soppnak, hogy kicseréli a füstjelző elemét a bérlakásában, amikor az asszony rátelefonált egy floridai golfpályáról.

Megszólalt a csengő, jelezve, hogy a Doud’s ajtaja kinyílt.

Mira Rathbun – a korábban említett „Rathbun kölyök” anyja – toppant be a boltba, magával hozva a csontig hatoló szelet a tóról. Bill összeszorította a száját, és úgy nézett ki, mintha lenyelte volna a nyelvét. A férfi örömmel pletykált a szomszédjairól a szabadnapos zsaruknak, de sokkal szívesebben tette ezt a hátuk mögött.

– Csukd be azt a rohadt ajtót! – A parancs a pénztárostól és a bejárathoz legközelebb álló két vásárlótól érkezett.

Amikor októberben az utolsó, turistákkal teli komp elhagyta a Mackinac-szigetet, magával vitte a nyári üdülőhelyhez illő udvariasságot is. A város mintegy 500, egész évben itt élő lakosa bájos mogorvasággal készült fel a Huron-tó közepén egy újabb csontig hatoló télre.

– Igen, igen. Bocsánat – mondta Mira, türelmetlenül lesöpörve a havat élénk narancssárga síruhájáról. A nő egy forgószél volt, ami idegesítette Bricket. A közösség szempontjából hatalmas szerencsétlenség volt, hogy ő tanította meg Travisnek, hogyan vezesse a motoros szánt.

Brick a tizennegyedik telet töltötte a szigeten. Perverz módon már alig várta a fagyos hőmérsékletet és a legtöbb üzlet szezonális bezárását. A tél csendes volt. Eseménytelen. Kiszámítható.

Bill bekukkantott Brick bevásárlókocsijába, és meglepetten felvonta a szemöldökét.

– Már megint marharagu? Nem ismersz más receptet? Fogadok, hogy van egy-két egyedülálló nő a szigeten, aki szívesen főzne neked egy finom vacsorát.

– Szeretem a marharagut. – Azt is szerette, hogy nem kellett társasági életet élnie evés közben.

Brick minden héten készített egy nagy adag marharagut, és négy-öt napon keresztül egyfolytában azt ette, mert egyszerű és ismerős volt. Ami a társaságot illeti, kiérdemelte a magányos teleket, és nem volt hajlandó másnak is helyet adni az asztalánál.

– Hallottátok a híreket? – faggatózott Mira, ahogy odasietett hozzájuk, és közbeszólt a beszélgetésükbe.

Brick szkeptikus volt. Mackinac-n télen nem történt semmi új. Ami azt jelentette, hogy ez pletyka. Amit inkább elkerült, annak ellenére, hogy rendszeresen ki volt téve neki mindkét munkája miatt.

– Köze van ennek a repülőgéphez, ami tegnap késő este érkezett? – kérdezte Bill, átmenetileg megfeledkezve arról, hogy problémája volt Mira gyerekének vezetési stílusával.

A nő szeme csillogott az újdonság szülte izgalomtól egy olyan évszak közepén, amikor minden nap pokolian hasonlított az előzőhöz. Brick hirtelen vágyat érzett, hogy kisétáljon a hidegbe, és elkerülje a bombát, amit Mira készült ledobni. Az ösztönei azt súgták, hogy valami rossz fog történni, és ő otthon hagyta a fegyverét.

– Nos, ez maradjon köztünk, mert a pletykák szerint a családja még nem tudja – mondta közelebb hajolva, és suttogássá halkította a hangját.

Bricknek nagyon rossz előérzete volt ezzel kapcsolatban.

– Kinek a családja? – kérdezte Bill zavartan. – Nem tudom követni.

– A hatás kedvéért nyújtom, mint a rétestésztát. Emberek! Három hónapja ez a leghosszabb beszélgetésem olyasvalakivel, aki nem a férjem és a gyerekem. Hadd élvezzem ki – könyörgött.

Brick előretolta a bevásárlókocsiját, remélve, hogy ezzel megúszhatja a híreket. De Mira erősen megragadta, megállítva őt.

– Remi Ford! – jelentette be.

A férfi ujjai elfehéredtek a fogantyún.

Remington Honeysuckle Ford.

Remi Honeysuckle a családnak. Bajkeverő neki. A francba.

– Nem mondod! – harsogta Bill. – Mit keres itt a tél közepén, anélkül hogy szólt volna a szüleinek?

A hangjukat eltompította Brick fülének zúgása. Mindent megtett, hogy az arca kifejezéstelen maradjon, miközben belülről felrobbant. A kijárat csak húszlépésnyire volt, de a lába a földbe gyökerezett, és majdnem összecsuklott a térde. Őrülten kalapált a szíve, és Mira száját bámulta, miközben a nő mindent elpletykált, amit tudott.

Nem lehetett itt. Előzetes figyelmeztetés nélkül nem.

Mindig hetekbe telt, mire lelkileg felkészült, mire felvértezte magát, hogy néhány szót váltson vele muszájból a vacsoraasztalnál.

– Pszt! – A pénztáros, Bill unokaöccse, a kassza mögül integetett a karjával, és némán a következő folyosóra mutatott. Brick gyomra összeszorult.

Nem. Ez határozottan nem történhet meg.

Mira és Bill eszeveszetten rohantak a gabonapelyhek folyosója felé. Brick az ellenkező irányba indult, a pénztár felé, mert úgy döntött, most van itt az ideje, hogy elmeneküljön, mielőtt…

A bevásárlókocsija éppen akkor ütközött egy másiknak, amikor az befordult a sarkon. A lendület mindkét kocsit a toronyba rakott zabpelyhek közé sodorta, ami kártyavárként omlott össze.

Bassza meg. Tudta, mielőtt felemelte a tekintetét a padlóra borult vaníliás-mandulás és juharszirupos-baconös dobozokról.

Ott állt ő. A százötvenhét centis pajkos tündér. Vörös haját hosszú, laza fonatban viselte magentaszínű parkája fölött. A fejére húzott sárga gyapjúsapka alól fülhallgató kandikált ki. A szeme olyan zöld volt, mint az antik üveg, amit a nagymamája gyűjtött régen. A szája telt és széles volt, és amikor egy férfira mosolygott vele, az illető elkábult… legalábbis amíg meg nem ismerte. Az orrán és az arcán lévő szeplők ragyogtak elefántcsont színű bőrén.

Másképp nézett ki. Sápadtnak, fáradtnak, szinte törékenynek tűnt. Az energia, ami általában sugárzott belőle, és szikraként pattant gyanútlan áldozataira, most csupán tompa zümmögés volt. Mivel Brick a fél életét azzal töltötte, hogy az emlékezetébe véssen mindent, amit Remiről tudni lehetett, biztos volt benne, hogy valami nincs rendben.

A tekintetük egy hosszú pillanatra összefonódott. A férfi nem tudta eldönteni, hogy köszönjön-e, vagy fusson az életéért. Mielőtt választhatott volna, a nő otthagyta a bevásárlókocsiját, és egyenesen odasétált hozzá.

Ösztönösen átölelte a lányt, még akkor is, ha ez volt az utolsó dolog a világon, amit tenni akart. Remi a kabátja alá csúsztatta a kezét, és hozzásimult. Még most is izgató volt az illata. Mindig egy rétre emlékeztette… közvetlenül villámcsapás után. Gondolkodás nélkül a fejére támasztotta az állát, és a szakálla végigsiklott a nő sapkájának puha anyagán. Valami az oldalába fúródott, de mielőtt rájöhetett volna, mi az, a nő elterelte a figyelmét hosszú, lassú légvételével, és érezte, hogy egy kicsit ellazul. Ez nem az a Remi volt, akit ismert. Az a nő hangos, cuppanós csókot nyomott volna a szájára, hogy felbosszantsa, mielőtt odébbáll, hogy még több káoszt okozzon valahol máshol.

A férfi hátratolta Remit, de a karját nem engedte el.

– Mi a baj? – kérdezte halkan.

– Nocsak, kit látnak szemeim, a kis Remi Ford! – rikkantotta Bill, miközben Mirával a sarkában megálltak a közelükben.

– Mit csinálsz itthon februárban? – kérdezte Mira.

Remi kibújt a férfi markából, és kivette a fülhallgatót a füléből. A mosolya nem volt olyan vidám, amilyen lenni szokott, de ezt csak Brick vette észre.

– Mit is mondhatnék? Hiányzott az itteni tél – válaszolta vidáman.

Rekedt hangja még ennyi idő után is olyan ismerős volt, hogy szinte fájt.

Bill hahotázott.

– Na, ez aztán a mocskos hazugság!

Mira odasietett, hogy megölelje a tékozló leányt.

– Megleped a szüleidet? – kérdezte. – Tudom, hogy karácsonykor hiányoltak téged.

Remi nem nézett Brickre, amikor válaszolt.

– Rosszul éreztem magam, amiért nem voltam velük az ünnepekkor, és úgy gondoltam, most kárpótolom őket egy szép, hosszú látogatással.

Hazudik. A férfi biztos volt benne. Bármi miatt is jelentek meg azok az árnyak a szemében, az nem a bűntudat volt az elmulasztott ünnep miatt.

– Olyan jó lány vagy. Milyen a nagyvárosi élet? – faggatózott Mira. A nő mindent kiszedett volna Remiből, ha a lány hagyja. Aztán az összes titkot elpletykálná az iskola előtt és az ételkiszolgálás közben.

– Hm… kellemes – felelte Remi.

Brick szeme összeszűkült a tétovázás hallatán.

– Remi! Remi! Milyen színű az aurám? – kérdezte Bill.

Remi elpirult.

– Ma is szép élénkzöld vagy, mint mindig – mondta neki.

Rengeteg dolog volt, ami miatt Remi különbözött az átlagos lányoktól. A szinesztézia volt az egyik.

A legenda szerint a kis Remi Ford nagy felhajtást okozott az óvodában, amikor rózsaszín zsírkrétát követelt az E betűihez, mert mindenki tudja, hogy az E rózsaszín. Eltartott néhány évig, mire a szülei végül magyarázatot kaptak a furcsaságra egy szakembertől. A lányuk agya extra kapcsolatokat hoz létre, és színeket asszociál a betűkhöz, a szavakhoz és az emberekhez.

De a leglenyűgözőbbnek azt találta, hogy a nő képes látni a zenét. Annak idején, mielőtt minden bonyolult lett, a férfi mindig megkérdezte Remitől, hogy milyen színeket társít a dalokhoz.

– Még mindig a múzeumban dolgozol? – kérdezte Mira.

– Tulajdonképpen most már teljes munkaidőben festek – felelte.

Ez újdonság volt számára. Meglepte, hogy a nő szülei nem említették.

Brick belenézett Remi bevásárlókocsijába, és kapásból kiszúrt három doboz pillecukros gabonapelyhet, kávét, cukrozott tejszínt és egy csomag mézes zsemlét. Egyetlen fehérjeforrást vagy zöldséget sem látott benne. A nő stresszevőnek tűnt.

– Házakat vagy festményeket? – viccelődött Bill.

– Leginkább csak festményeket. De neked egy házat is kifestenék, Bill – válaszolta Remi kacsintva.

A férfi olyan skarlátvörös lett, amilyennek Brick még soha nem látta. Remi varázsereje ennyire erős volt.

A nő a füle mögé tűrt egy kósza hajtincset, ami régi szokása volt, amikor idegesnek érezte magát, és ekkor a férfi megpillantotta a halvány narancssárga gipszet a hüvelyk- és mutatóujja között. A jobb karja gipszben volt.

Brick gyomra összeszorult, miközben kérdések cikáztak a fejében.

Semmi köze nem volt hozzá. És tudta, mi történne, ha hagyná, hogy eluralkodjon rajta a kíváncsiság. Remi Ford többé nem az ő gondja.

– Van valakid? – faggatózott Mira. – Hoztál magaddal pasit Valentin-napra?

Brick állkapcsa megfeszült.

– Elnézést – szólalt meg, és megragadta a bevásárlókocsija fogantyúját. – Mennem kell. Isten hozott itthon, Remi.

– Köszönöm. Jó volt látni téged, Brick – mondta a nő szomorú kis mosollyal az arcán.

A férfi bólintott. Hősies erőfeszítéssel futás helyett lépésben ment a pénztárhoz, otthagyva a nőt, a bevásárlólistáján lévő többi dolgot és a megválaszolatlan kérdéseit.

2. fejezet

Ez nem is volt olyan szörnyű, döntötte el Remi, miközben az ép karjára akasztotta a szatyrait, és kilépett a csípős reggeli hidegbe.

Egy hosszú, álmatlan éjszaka után túlélt egy váratlan találkozást Brickkel. És véletlenül úgy ölelte meg, hogy arról ordított: bajban van. De legalább sikerült titoktartásra bírnia Billt, Mirát és a bolt többi vásárlóját, hogy meglepje a szüleit.

Ami azt jelentette, hogy körülbelül egy órája maradt, mielőtt valaki felhívja az anyját, és közli vele a hírt.

Egy órája, hogy kitalálja a hivatalos mesét, és letörölje az arcáról a fáradtságot.

Egy órája, hogy megpróbálja újra felhívni a kórházat.

Elsétált a bolt kirakata előtt, majd a járdára dobta a szatyrokat. A fogával lerántotta a kesztyűjét, és újra tárcsázott.

– Northwestern Memorial Kórház, hová kapcsolhatom a hívását?

– Jó napot, azért telefonálok, hogy tájékozódjak egy beteg állapotáról – mondta Remi.

– Hogy hívják a beteget? – A vonal másik végén lévő hang gazdája olyan stílusban beszélt, mintha bármit szívesebben csinálna a telefonhívások kezelésénél, de legalább ezúttal másik diszpécser volt, mint az előző napon.

– Camille Vorhees.

– Az ön neve?

Remi habozott.

– Én… a nővére vagyok.

– Hogy hívják?

A rohadt kurva életbe.

– Alessandra.

– Ön nincs rajta a listán.

– Mert én vagyok a család fekete báránya – próbálkozott.

– Az ön neve nem szerepel a listán. A betegjogok és az adatvédelem biztosítása érdekében…

– Igen, persze. Köszönöm. Értem. – Remi megszakította a hívást, és belerúgott az épület tornácának tartóoszlopába. – A fenébe – mormolta.

– Remi!

A nő majdnem kiugrott a bőréből. Az a hang. Az a kibaszott mély, rekedt hang, amely még mindig kísértette az álmaiban.

– Jézusom, Brick! – A férfi átsétált az úttesten, és úgy közeledett felé, mint egy szökőár. Elkerülhetetlenül. Könyörtelenül.

Bosszantotta, hogy a szíve még mindig nagyot dobbant, valahányszor meglátta a férfit. De nem igazán hibáztathatta az ízlését, tekintve, hogy Brick Callan magas, dögös pasi volt. Eleinte talán széles válla és izmos mellkasa miatt csodálta. Azonban nem kellett sok időnek eltelnie, hogy ráébredjen: komoly, kék szeme, amelynek sarkában most már néhány szarkaláb bújt meg, egyszerre volt hipnotikus, és rendelkezett bugyiolvasztó szupererővel.

A cowboykalap, amit makacsul viselt, annak ellenére, hogy melegebb fejfedők is léteztek, tovább fokozta nyers vonzerejét. Főleg vastag télikabátjával és az izmos combját kiemelő farmernadrágjával együtt.

A szakáll új volt, és csodálatos. Az intenzitása nem változott, ami idegesítette. Mélykék aura lüktetett körülötte. Stabil. Megbízható. Erős.

Tizenkét évvel ezelőtt a férfi kettétépte a szívét. Hét évvel később pedig darabokra törte. A nő egyelőre egyiket sem bocsátotta meg neki. De ez nem jelentette azt, hogy nem gyönyörködhetett a tesztoszteron tökéletes megtestesülésében.

Remi lehajolt, hogy felvegye a szatyrokat, azonban a férfi megelőzte, és felemelte a csomagjait. Bőr-, fűrészpor- és lószaga volt.

– Nem kell segítened. Képes vagyok cipelni a saját szatyraimat.

– Mi történt a karoddal? – Hadarva tette fel a kérdést, mintha bosszantaná, hogy kíváncsi a válaszra.

Persze, hogy észrevette. Brick Callan figyelmét semmi nem kerüli el, csupán a világ legnyilvánvalóbb dolga.

– Semmiség – felelte, és a szatyrokért nyúlt. A férfi a feje fölé emelte őket, amit a nő felesleges (és szexi) erőfitogtatásnak tartott. – Egy kis baleset.

– Hogyan történt? – A férfi hangjának ismerős, rekedt éle megtelepedett a gyomrában, és meleg mézként gyűlt össze benne.

Törődik vele. Talán nem úgy, ahogyan egy szerelmes tinédzser várta. De a sérült harmincévest megnyugtatta.

– Autóbaleset – válaszolta. – Komolyan. Add ide a szatyrokat.

– Hol történt? Te vezettél? Megsérült még valaki?

Remi szembefordult a járdán a férfival, miközben a tó felől érkező hideg szél behatolt a ruhái alá.

– Ne vedd sértésnek, de Chicago nem tartozik a hatáskörödbe, őrmester. Ráadásul semmi közöd az életemhez. Emlékszel?

A férfi hosszú, merengő pillantást vetett rá, aminek a jelentését soha nem tudta megfejteni.

Megijedt, amikor rezegni kezdett a zsebe. Elfeledkezve a hegyomlásnyi férfiról maga előtt, kétségbeesetten kotorászni kezdett a telefonja után.

A picsába.

A francba. A reménye szertefoszlott. Az utolsó négy alkalomhoz hasonlóan most is kinyomta a hívást, és zsebre dugta a telefont. Brick összevont szemöldökkel meredt rá. Néhány dolog soha nem változott.

– Hol laksz? – kérdezte végül a férfi. – Elkísérlek.

Ez nem ajánlat volt. A férfi túlságosan úriember volt ahhoz, hogy hagyja a nőt ilyen rettentő hidegben több háztömböt gyalogolni málhás szamárként, ráadásul nem számít, mekkora hisztit csapna, a férfi ragaszkodna hozzá, hogy elkísérje.

– A Vörös Kapuban – felelte.

Brick lesütötte a szemét, majd a távolba révedt, ahol az ég a vizet csókolta. Végül pedig felsóhajtott.

– Ó, ne szenvedj ennyire látványosan, cowboy – jegyezte meg a nő szarkasztikusan. – Nem mintha nem botlanánk amúgy is mindenhol egymásba.

A Vörös Kapu Kunyhó a sziget déli csücskén, közvetlenül a vízparton állt. És történetesen pont szemben Brick házával. Remi még mindig nem volt biztos benne, hogy ez is szerepet játszott-e a döntésében.

– Miattad cserélteti ki velem Mrs. Sopp az elemeket a füstjelzőben?

– Nem kell seggfejként viselkedned. Add ide az elemeket, és kicserélem én.

– Igen? Hogy leess egy székről, és eltörd a másik karodat is? – A férfi elindult a járdán, és a fejét csóválta, miközben nem túl hízelgő dolgokat mormolt.

A nő kocogva igyekezett utolérni, ahogy a férfi elhaladt a téli időszakban zárva tartó vendéglők és szuvenírboltok mellett.

– Ez a morcos cowboystílus tényleg levarázsolja a nőkről a tundrabugyijukat? – kérdezte.

– Fogd be, Remi!

Mivel most, hogy felbosszantotta a férfit, egy kicsit jobban érezte magát, felzárkózott mellé, és zsebre dugta a kezét. Napfényes reggel volt, a hőmérő mínusz tizenkét fokot mutatott. Az útra hullott vékony hórétegen hószánok nyomát látta, ugyanis a szigetlakók ebben az évszakban ezekkel az eszközökkel közlekedtek. A lakosok motoros szánnal, lóháton vagy gyalog tudták bejárni a dimbes-dombos, erdős szigetet.

Néhány ember számára a Mackinac-sziget kellemes újdonság volt. Egy egész sziget autók nélkül? Egy közösség, amely körülbelül négy hónapig él felszabadultan, mielőtt a végeláthatatlan, brutális tél beköszönt?

Azonban Remi számára az otthont jelentette. Az otthon pedig a gyógyulást.

Az út többi részét csendben tették meg. A nő előresietett, hogy kinyissa a kaput, amit rikító rúzsvörösre festettek. Magas sövények védték a fehér téglakunyhót a kíváncsi tekintetek elől, azonban a szemközti emeletes, viktoriánus stílusú, zegzugos házikó egyenesen átlátott fölöttük.

– Kifestetted – jegyezte meg a nő, amikor Brick elsuhant mellette a bevásárlószatyrokkal. A ház valaha a férfi nagyszüleié volt, akik örömmel engedték be az otthonukba a két, bajba jutott unokájukat. Akkoriban minden csupa fehér volt. Most a cédrusfa deszkák és lécek mély tengerészkék színben pompáztak. A széles veranda közepén piros bejárati ajtót látott, Reminek pedig tetszett ez a színkombináció. A járda melletti alacsony kerítést Brick meghagyta gyöngyházfehér színűnek.

A havas előkerttel és az alacsony növésű örökzöldekkel a ház tökéletes látványt nyújtott.

A férfi felmordult – mert csupán napi ötven szót engedett magának –, és a kunyhó oldalát megkerülve elindult a bejárati ajtó felé. Veranda helyett a Vörös Kapunak alacsony, cédrusfából készült platformja volt. Nyáron asztalt és székeket vittek ki rá napernyővel, hogy kiülhessen oda az ember, és a nem mindennapi kilátásban gyönyörködjön. Télen takaros fakupacokat raktak a platformra, hogy legyen mivel begyújtani a kis kandallóba a hálószobában.

Remi kinyitotta az ajtót, és alig tudott elfojtani egy nagy sóhajt, amikor a magas férfi ragaszkodott hozzá, hogy maga elé engedje. A mogorva lovagiasságnak csak minimális volt a varázsa.

A kunyhó viszont tele volt bájjal.

Agnes Sopp – Mackinac ingatlanmogulja – fenyőpadlóval és krémszínű stukkóval újította fel a házat. A nappaliban egy vastag párnákkal díszített, törtfehér kanapé állt a gázkandalló előtt. A konyha apró volt, fehér szekrényekkel és fényes pulttal. Azonban egy kis, rozsdamentes acélból készült, guruló konyhasziget további tároló- és pultfelületet biztosított. Az összes ablakot kicserélték, hogy a lehető legszebb legyen a kilátás.

És micsoda kilátás volt!

A Huron-tó tintaszürke vize a végtelenbe nyúlt a kunyhó előtt, stabilan és megbízhatóan.  Olyan volt, mint a férfi, aki magabiztosan lépett a privát szférájába. Besétált a konyhába, és a cowboy minden helyet elfoglalt széles vállával meg mogorva viselkedésével.

És ahogy a nő levette a csizmáját meg a kabátját, rájött, hogy pont ezért jött vissza. Hogy a közelében újra biztonságban érezze magát. Tiltakozása ellenére Brick Callan törődött vele. Volt valami a lelkében, ami megkövetelte, hogy minden ember, akivel törődik, biztonságban legyen. Elképzelte, ahogy a férfi terelőkutyaként szaladgál Mackinac lakóinak sarkában, hogy megóvja őket a bajtól.

Remi felsóhajtott. Soha semmi jó nem származott abból, ha az érinthetetlen férfiról ábrándozott. Különben is, most nagyobb, veszélyesebb problémái voltak.

A férfi elővett az egyik szatyorból egy csomag elemet. A nő figyelte, ahogy hatékonyan, szék vagy létra nélkül lepattintja az első füstérzékelő fedelét, és azt kívánta, bárcsak összekuporodhatna a kanapén, hogy aludjon egyet, amíg itt van. Amíg biztonságban van.

Remi leült az egyik kék bársony forgószékre az ablak előtt. Hátat fordított a tónak, felhúzta a térdét az állához, és figyelte, ahogy a férfi mogorván gondoskodik róla.

Miután visszapattintotta a füstérzékelő fedelét, a csomagolópapírt és a régi elemeket a mosogató alatti szemetesbe dobta.

– Sok karbantartást csinálsz Agnesnek? – kérdezte Remi.

A férfi megfordult, hogy ránézzen, és amikor néhány lépéssel megszüntette a köztük lévő távolságot, a nő hátrébb csúszott a széken. Nem tudta, mire számított, de arra biztosan nem, hogy Brick gyengéden megfogja a jobb kezét, és feltolja a túlméretezett pulóvere ujját.

Az évek során körülbelül ezerszer ölelte, csókolta, bökdöste, piszkálta és hajolt oda hozzá. Valami különleges szikra pattogott köztük minden alkalommal, amikor egymáshoz értek. Ez lenyűgözte a nőt. Megnyugtatta. Összezavarta. Ugyanakkor az, ami őt vonzotta Brickhez, a férfit láthatólag taszította tőle. Egy kezén meg tudta számolni, hányszor kezdeményezte a férfi önként az érintést.

– Hogy a fenébe történt? – faggatta. A hangja szigorú volt, de az, ahogy a kezét fogta, miközben a gipszet vizsgálta, szinte gyengédnek tűnt.

– Nem az én hibám volt – vágta rá, de nem volt biztos benne, hogy valóban ez az igazság.

– Fáj?

– Nem, nagyszerű érzés. Persze, hogy fáj. Eltört a karom – csattant fel a nő.

– Hogyan történt? – tette fel a kérdést Brick komoran.

A nő megfeszült, képtelen volt uralkodni az emlékekre adott zsigeri reakcióján. Vakítóan erős fények. Összeomló fém. Zuhanás a sötétségbe.

– Mondtam már. Autóbalesetem volt – jelentette ki, és megpróbálta elhúzni a karját. Azonban a férfi óvatosan, határozottan fogta, miközben az ujjaival körbejárta a mandarinszínű gipszet.

Kék szemével olyan intenzíven méregette, mintha megpróbált volna belelátni.

– Mi történt? – kérdezte újra. A hangja érdes és mély volt, de az érintése meleg. Az a kék, lüktető fény, amely körbevette őt, mintha a nőt is beborította volna.

Remi elborzadt, amikor könnybe lábadt a szeme.

Ezúttal ki tudta rántani a karját, és elfordult, hogy az ablak meg a víz felé nézzen.

– Nem akarok erről beszélni.

– Te mindig mindenről beszélni akarsz.

– Többé már nem – motyogta.

– Mennyire fáj? – tette fel a kérdést olyan rekedten, mintha neki is fájdalmai lennének.

A nő a térdére támasztotta az arcát, és el akarta tüntetni a könnyeit.

– Már nem annyira.

– Ugye emlékszel, hogy tudom, mikor hazudsz? – kérdezte Brick, miközben megfordította a forgószéket, és kényszerítette, hogy ránézzen. A nő vihart látott a férfi szemében. Most már inkább szürke volt, mint kék. Azon töprengett, vajon mit látott Brick az ő tekintetében.

Átlátott az álarcon, és észrevette, mi rejtőzik a felszín alatt? Az a dolog, ami korábban nem létezett. A dolog, ami mindent megváltoztatott.

– Az nagyon régen volt – emlékeztette halkan a férfit. – Már mindketten más emberek vagyunk.

Brick felegyenesedett, kihúzta magát, és visszatért a konyhába.

– Szükséged lesz néhány alapvető dologra – jegyezte meg, miközben összeszedte a szatyrait. Indulni készült. A nő megkönnyebbült és elszomorodott. Bármennyire idegesítette is a férfi, a jelenléte elkergette az árnyakat. És ez bosszantotta.

– Majd elintézem – mondta neki, és gyorsan letörölt egy könnycseppet, amikor a férfi nem figyelt.

Miután Brick összeszedte a szatyrokat, még egyszer végignézett a nőn.

– Fáradtnak tűnsz. Pihenned kellene.

– Viszlát, Brick – köszönt el célzatosan. A férfi az ajtó felé indult, és a nő megvárta, amíg kinyitja. – Tetszik a szakállad – szólt utána.

Brick megfeszítette az állkapcsát, és még egy utolsó, parázsló pillantást vetett rá, mielőtt elment.

3. fejezet

– Remi Honeysuckle? – Darlene Ford rendőrfőnököt nem igazán lehetett meglepni. Mackinac-n született és nőtt fel, ráadásul majdnem harminc éve szolgálta a szigetet rendőrként. De az, hogy a kisebbik lányát – aki elvileg Chicagóban élt és dolgozott – ott találta a verandán, még neki is megakasztotta a lépteit.

– Meglepetés! – Remi szoros ölelésbe vonta az anyját, és úgy kapaszkodott belé, mintha az életéért küzdene. A Darlene egyenruhájára tűzött névtábla Remi vállába mart. Lehet, hogy az anyja zöld szemét örökölte, azonban a magasságából semmi nem jutott neki.

– Azt a mindenit! – suttogta Darlene, és erősen megszorította a lányát. – Miért nem szóltál, hogy jössz? Előkészíthettem volna a szobádat. Hogy vagy? Szeded a gyógyszereidet? Valami baj történt? Hogy megy a festés? Eladtál már valamit?

Az anyai vallatás hallatán Remi felnevetett, ahogy elengedte az asszonyt.

– Meg akartalak lepni téged és apát. Nincs szükségem a szobámra, mert rábeszéltem Agnes Soppot, hogy adjon ki nekem egy házat. És minden rendben van.

– Hát, nagyon meglepődtem! – Darlene a lánya vállát szorongatva nézett a háta mögé, és felkiáltott. – Gil! Gyere le, de gyorsan!

– Mi a baj? Túl hideg van ahhoz, hogy pók legyen – kiáltotta Gilbert Ford az emeletről.

– Nem pókot találtam – válaszolta emelt hangon Darlene.

Darlene Ford rettenthetetlennek született… kivéve, ha pókokról volt szó. Ez volt az egyetlen terület, ahol zokszó nélkül megengedte, hogy szelíd modorú angoltanár férje a megmentésére siessen.

– Na gyere be, mielőtt az egész környéket befűtjük – fordult vissza a lányához, és beterelte a házba, ahonnan a nő kamaszkorában rendszeresen megszökött.

Az apró részletek megváltoztak. Új szőnyeget vettek. A zsúfolt dolgozószobában masszív íróasztal állt. A régi, ami egy rozoga kártyaasztal volt, tavaly végleg összecsuklott a gimnáziumi esszék és a félig kiürített kávésbögrék súlya alatt. Az előtér túloldalán álló nappalit egy nagyobb, újabb tévével szerelték fel.

De most is érezte az otthon illatát. A kávé és bútorápoló szagát.

A Mackinac-t ábrázoló tájképe, ami az egyik első festménye volt, még mindig ott lógott az előszobában, ami a napfényes konyhába és az étkezőbe vezetett. Ráadásul a szülei még mindig az egyik szobából kiabáltak egymásnak a másikba.

– Remi Honeysuckle! – Gilbert Ford néhány centivel magasabb volt a feleségénél, és valamivel kevésbé sportos testalkattal rendelkezett. Sötétvörös haja kissé kócos volt, a ruhái nem illettek össze, de úgy tudott az emberekre figyelni, hogy azok elfeledkeztek zilált külsejéről.

Izgalmában elvétette az utolsó lépcsőfokot, és majdnem felborította a lépcső aljánál álló nőket. Szégyenlősen elmosolyodott, mielőtt szorosan átölelte Remit.

A nő behunyta a szemét, és hagyta, hogy szeressék.

– Szia, apa!

– Milyen csodálatos meglepetés – mondta a kislányát ringatva. Gilbert isteni öleléseket osztogatott, ami épp a megfelelő gyógyszer volt arra, ami a nőt jelenleg gyötörte.

Hogyan lehetséges, tűnődött Remi, hogy honvágya van, miközben a gyermekkori otthonában áll, az első férfi karjába burkolózva, aki valaha szerette?

– Te sem tudtad? – kérdezte Darlene a férjétől, miközben fürkésző pillantást vetett rá.

A férfi megrázta a fejét, és elengedte Remit.

– Fogalmam sem volt róla – állította, és megszorította a lánya kezét. – Te sem tudtad?

A szülei köztudottan elfoglalt emberek voltak, és gyakran elfelejtették továbbítani egymásnak az üzeneteket.

– Nem mondtam senkinek, hogy hazajövök. Meg akartalak lepni titeket – biztosította őket.

Gilbert mosolya kissé elhalványult, és összehúzta a szemét a húsz éve viselt teknőckeretes szemüvege mögött.

– Mi ez? – Gyengéden megszorította Remi csuklóját.

– Ó, ez… Egy gipsz – válaszolta Remi.

– Egy gipsz? Eltörted a karodat? – kiáltotta Darlene.

– Volt egy koccanásom. Csak egy kis törés. Nem nagy ügy.

Az apja összevonta a szemöldökét.

– Tudsz festeni a gipsszel, kicsim?

– Még nem igazán próbáltam.

Annyi apró hazugság, és még csak az előszobáig jutott. Ez rekord volt.

– Na gyere. Szolgáld ki magad egy kávéval, és mesélj el mindent – invitálta beljebb Darlene. – Mennyi ideig maradsz?

– Arra gondoltam, hogy maradok néhány hétig. Egy kis vakációra – mondta, és követte az anyját a konyhába.

Ez volt a kedvenc helyisége a házban. Miután két héten át vitatkoztak a foltok miatt, a szülei megvadultak, és zöldre festették a szekrényeket. A munkalapot fényes kék csempék alkották. Egy furcsa formájú konyhasziget húzódott a munkaterület és az ablakfülkébe épített reggelizősarok között, amelyet nagy párnákkal és juharfa asztallal rendeztek be.

– Kirúgtak? – tette fel a kérdést Darlene.

Remi felhorkant, miközben kinyitotta a kávéfőző fölötti bögrésszekrényt, és addig turkált benne, amíg meg nem találta a kedvencét. Egy vaskos, élénksárga bögrét, amire az volt írva: DON’T WORRY, BE HAPPY!

– Nem, anya. Nem rúgtak ki. Már teljes munkaidőben festek.

– Tényleg? Hát ez… atyavilág! Már ennyi az idő? – kiáltotta Gilbert, ahogy az órára pillantott a mikrohullámú sütőn. – Be kell mennem az iskolába!

– Ó, basszus! Ma reggel van egy fontos telefonhívásom, amit nem hagyhatok ki – tódította Darlene, miközben a karórájára nézett.

Remi félreugrott az útból, ahogy a szülei a kávéfőzőhöz siettek, hogy teletöltsék a termoszaikat.

– Családi vacsorát rendezünk az éhező művészünknek – döntötte el az anyja, miközben rácsavarta a kupakot a termoszra.

Remi egészen a közelmúltig alig várta, hogy megcáfolja az éhezős megjegyzést. Azonban most nem árulhatta el a jó hírt a rossz felfedése nélkül.

– Ma este? – Gilbert visszatolta az immár üres kancsót a melegentartóra, majd összeráncolta a homlokát. – Nincs valamelyikünknek programja mára?

– A francba, mindkettőnknek – nyögte Darlene. – Te a jótékonysági kosármeccsre mész ma este, nekem pedig részt kell vennem a városi tanács megbeszélésén.

– Semmi baj – legyintett Remi. – Egy ideig úgyis a városban leszek.

– Holnap este – jelentette ki Gilbert, és mindkét mutatóujjával a lányára mutatott. – Felhívom a testvéredet.

Darlene felkapott egy zacskó kávébabot, és Remi felé lökte.

– Csinálj magadnak friss kávét, és vegyél elő egy sültet vagy valamit a fagyasztóból. Ja, és ha már itt vagy, áttennéd a kimosott ruhákat a szárítóba?

A szülei két oldalról közrefogták, sietve cuppanós puszit nyomtak az arcára, aztán eltűntek. Hallotta, ahogy az öreg Yamaha motoros szán beindul az utcán, és az ablakon keresztül figyelte, ahogy az apja felmászik az anyja mögé. Ford rendőrfőnök kitette a férjét az iskolánál, aztán a belváros felé vette az irányt, hogy megkezdje a napját a Market Street-i rendőrőrsön.

Remi egy kis csalódottságot érzett, hogy nem volt idejük együtt kávézni. De ezt kapta azért, mert bejelentés nélkül ugrott be hozzájuk egy csütörtöki napon. A konyhában túl nagy volt a csend, ezért bekapcsolta az ősrégi rádiót, amin az apja szokta hallgatni a Wolverine-meccseket.

Miközben valami halk és klasszikus zene áradt a hangszóróból, lágy sárga és arany színű felhők gomolyogtak a szobában, társaságot nyújtva neki. Ki gondolta volna, hogy a sebes térdű, rózsaszín E betűket látó kislány megtalálja a helyét a világban, olyan dolgokat festve, amiket csak ő lát?

– Előbb a kávé – döntötte el.

Lefőzött egy új adagot, majd besétált a konyha és az étkező között található apró mosókonyhába. Ott a rendetlenségen kívül nem sok minden változott. Mióta nem lakott a házban két tizenéves lány, a helyiség rendezettebb lett. A két fal közé kifeszített ruhaszárító kötél már nem volt tele melltartókkal. Most össze nem illő zoknikat tűztek rá ruhacsipesszel.

Remi kinyitotta a mosógép fedelét, és elkezdte a szárítóba gyömöszölni a nedves ruhákat. Minden kétszer annyi ideig tartott a sérült karja miatt, mint máskor. Nem tudta, hogy bírja ki azt a négy-hat hetet, amíg nem tudja teljes mértékben használni a domináns kezét.

Aztán megakadt a tekintete valami vörös és csipkés dolgon. Remi előkotorta, és óvatosan felemelte a szexi tangát.

– Édes istenem. Mi ez?

Felkapta a telefonját, és készített egy képet.

Remi: Kérlek, mondd, hogy ez anyáé, nem pedig apáé.

Látta a három pontot megjelenni, majd eltűnni. Jó öt percbe telt, mire a nővére válaszolt.

Kimber: Miért turkálsz a szüleink alsóneműi között, te perverz?

Remi: Hazajöttem, hogy meglepjek mindenkit. Apropó, meglepetés! Anya és apa magamra hagytak, és adtak egy csomó házimunkát.

Kimber: Vannak dolgok, amik soha nem változnak. Kivéve anya alsóneműjét, mint kiderült.

Remi: Otthon vagy? Van kedved talizni?

A nővére nem válaszolt, ezért Remi befejezte a szárító bepakolását, és megnyomta az indítógombot. A készülék tetején lévő rezgés új üzenetet jelzett.

Anya: Ne felejtsd el kitisztítani a szöszgyűjtőt! Így keletkeznek a tüzek.

Remi: Tudom, anya. Nem vagyok tízéves!

Bűntudatosan leállította a szárítót, és kiürítette a szöszgyűjtőt, mielőtt újraindította a gépet. Aztán csak a móka kedvéért feltűzte a tangát a ruhaszárító kötélre, ahol a szülei biztosan meglátják majd.

A szárítót beindította, a tüzet elkerülte, és miután a bögréje tele volt friss kávéval, elindult az alagsorba. A falépcső az évtizedek során kikopott a sok fel-le járkálástól. A lépcsőfokokon lévő festékfoltok művészi szárnypróbálgatásairól árulkodtak.

Az alacsony mennyezet és a természetes fény hiánya miatt a Ford család pincéje nem a legjobb stúdiónak számított. De mindaddig, amíg letakarta a fagyasztóládát egy ponyvával, mielőtt elkezdett „boldog kis fákat” festeni Bob Rosszal, senkit sem érdekelt, hogy mennyire fröcsköli össze a betonpadlót és a téglafalakat.

A fagyasztó teteje kísérteties nyikorgással nyílt ki, és a nő a mélyére nézett.

Remi: Apa, vagy ezer sült hús van a fagyasztóban. Melyiket olvasszam ki?

Apa: Ez egy különleges alkalom! Vedd elő a pulykamellet. Újra megünnepeljük a hálaadást! Most pedig ideje, hogy letörjem az osztály lelkesedését egy röpdolgozattal!

Remi hosszúnak tűnő idő óta először mosolyodott el őszintén. Jó volt otthon lenni.

Felvitte a pulykamellet a konyhába, és hideg vízbe merítette.

Miután megitta a kávéját, úgy döntött, körbenéz a házban, így felsétált az emeletre. A szülei hálószobája a ház hátsó részében volt. Az ajtót becsukták, hogy bent tartsák a meleget, mint minden télen. Az élet drága, a telek pedig hidegek voltak a Mackinac-szigeten. A legtöbb lakos másodállást vállalt, és ha lehetett, feláldozta a kellemes benti hőmérsékletet az alacsonyabb fűtésszámla miatt.

Gyerekkorukban Kimbernek és Reminek a ház elejében volt a szobájuk.

A nő kinyitotta a régi hálószobája ajtaját, és felsóhajtott. Ez is megváltozott. Eltűnt a mélylila festék és az Usher-, Alicia Keys- meg Zac Efron-poszterek. Azonban néhány művészeti plakátot megőriztek azok közül, amiket összegyűjtött. A színes darabok kiemelkedtek a tiszta, bézsszínű falak közül.

Az ágy ugyanolyan volt a kovácsoltvas fejtámlájával, mint régen, de a színes sálak, amiket a rácsok közé fűzött, hiányoztak. Az elefántcsont színű ágynemű a szobát nyugodtnak, nem pedig szeszélyesnek mutatta.

Remi önkéntelenül is arra gondolt, vajon a szülei ilyennek szerették-e volna igazán. Visszafogottnak és nyugodtnak. Nem pedig a „színek és a káosz hurrikánjának”.

Nem hibáztathatta őket. Jól tudta, hogy Remington Honeysuckle Fordot nem volt könnyű elviselni.

Azonban Alessandra Ballard hóbortos és érdekes volt. Legalábbis ez szerepelt a tervben. De ahogy a régi hálószobájában állt, Remi azon tűnődött, pontosan hol is tart most, hogy kinőtte a múltat és tönkretette a jövőjét.

Nem mintha megengedhette volna magának, hogy ezen gondolkodjon. Hiszen sokkal sürgetőbb problémái voltak.

Elővette a telefonját, és megnyitotta az e-mailjeit. Figyelmen kívül hagyva a túlcsorduló postaládáját, új üzenetet nyitott, lassan és fájdalmasan, mivel a jobb hüvelykujját csupán korlátozottan tudta mozgatni.

C.,

Remélem, jól vagy. Kérlek, légy jól. Nem mondanak nekem semmit. Kérlek, mondd, hogy jól vagy.

R.

Hosszú percekig bámulta a postaládáját, és várta, hogy válasz érkezzen az üzenetére. Amikor ez nem történt meg, ledőlt az ágyra, és a plafonra emelte a tekintetét, utat engedve a gondolatok és emlékek áramlásának.

Otthon van. Biztonságban. Legalábbis addig, amíg a másik életéből senki nem jön rá, hogy hol találja. Itt űzheti el a démonait, gyógyíthatja meg a törött csontjait, és találhat ki valamit, hogy mindent helyrehozzon, mielőtt túl késő lenne.

Nagyon remélte, hogy még nincs túl késő.

4. fejezet

– Ne már, Brick. Csak szórakoztam egy kicsit.

Talán az volt az oka, hogy alig harminc percet aludt az előző este. Vagy Duncan Firth nyavalygása tehetett róla, ahogy a Polaris szétroncsolt váza fölött álltak, miután a motoros szán összetűzésbe keveredett egy kerítéssel meg egy stoptáblával.

De akármelyikről is volt szó, Bricknek abban a pillanatban semmi kedve nem volt a szórakozáshoz.

– Neked Callan őrmester, amikor egyenruhában vagyok – mondta Brick, miközben átadta a büntetőcédulát. – Legközelebb, ha azon gondolkodsz, hogyan tedd tönkre a járművedet, próbáld meg távol tartani magad a kerítésektől és az utcatábláktól.

– Igen, uram – válaszolta Duncan, és komoran a zsebébe gyömöszölte a cédulát. A férfi a hatvanas évei elején járt, és három gyermek nagyapja volt, mégis szeretett hajmeresztő dolgokat csinálni. Minden évben ő volt az első szigetlakó, aki kipróbálta a jéghidat, ami összekötötte a szigetet a kontinenssel. Minél tovább tartott a tél, annál ostobább döntéseket hozott.

– Papi! Papi! Láttad a videót? – Duncan hétéves unokája odakocogott hozzájuk, és közben a feje fölé emelte a telefonját.

– Hadd nézzem meg – mondta Duncan, és elővett egy olvasószemüveget.

Brick a fejét rázva úgy döntött, ideje távoznia, mielőtt kénytelen további vádakat az öreg nyakába akasztani. Duncant ismerve, a rendőr érkezése előtt gyorsan eltemetett a hóban pár doboz sört.

Brick lova, egyike azon keveseknek, amelyek a szigeten maradtak télre, türelmetlenül toporzékolt a kerítés mellett. A gazdájához hasonlóan Cleetus is csendes, megbízható és a többségnél nagyobb volt. Több mint százhatvan centi volt a marmagassága, és sötét bundája fénylett a péntek reggeli napfényben. Brick berakta a felszerelését a nyeregtáskába, és megveregette a ló hátsó felét, mielőtt felszállt a nyeregbe.

– Jól van. Szerezzünk neked reggelit, haver!

A nagy, fekete ló egyetértően bólogatott, és elindultak a város felé.

Olyan reggelre virradt, amitől elállt az ember lélegzete. A napfény ezernyi gyémánt csillogásával vetült vissza a hóról, elvakítva a járókelőket. Eközben a tó felől érkező szél behatolt a többrétegnyi ruha alá, emlékeztetve mindenkit, aki kimerészkedett a ragyogó napsütésbe, hogy február van, és messze még a májusi felmelegedés.

Brick értékelte a tél zord szépségét. A hosszú, sötét éjszakákat. A csend leplét. A munka lassabb és könnyebb volt. A hangsúly áttevődött a turisták ezreinek ellenőrzéséről annak a néhány száz szigetlakónak a szemmel tartására, akik egész évben Mackinac-t hívták az otthonuknak.

Békés volt.

Legalábbis az előző napig.

A Vörös Kapuban egész éjjel égett a villany. Ezt onnan tudta, hogy körülbelül óránként ellenőrizte, miközben a hálószobájában állt, és az utca túloldalán lévő kunyhót bámulta.

A nő régen is éjjeli bagoly volt, ráadásul gyakran bizonyult feledékenynek. Soha nem kellett igazán foglalkoznia a következményekkel, mivel mindig volt valaki, aki lekapcsolta mögötte a villanyt.

Azonban az ösztönei azt súgták, hogy ezúttal Remi nem merült el túlságosan a festésben, és nem arról volt szó, hogy a kaland elterelte a figyelmét. Valami nem stimmelt. A nő nem volt önmaga. Látta az árnyékokat a szeme alatt, és azt, hogy megijedt, amikor a bolt előtt egymásba botlottak.

A hóval borított út hosszan nyújtózott előtte, jobbra az erdőt, balra a tó csillanását látta a fák között. A kis belváros, ahol felnőtt élete nagy részét töltötte, egyenesen előtte volt. Ez a hely lett az otthona. Itt mindent a maga kedvére alakított. Nem akarta mindezt felrúgni azzal, hogy túl közel kerül a nőhöz. Még egyszer nem. Megvoltak rá az okai, és az egyik pont az volt, hogy Remington Ford szárnyakkal született, nem pedig gyökerekkel.

Jobb volt így, egyszerűbb, ha csak Cleetusszel és Magnusszel, a kóbor macskával osztja meg az életét. Van saját háza. Szereti a munkáját. Jó barátokat szerzett. És egy olyan család asztalánál vacsorázhat, amiről gyakran kívánta, bárcsak a sajátja lenne. Többre vágyni mohóság lenne. És tapasztalatai szerint a kapzsiság segít elindulni a pokolba vezető úton.

Cleetus egyre gyorsabban lépkedett, amikor a látóterükbe került a fehér deszkákból épített istálló. A patái kopogását eltompította az útra hullott néhány centis hóréteg.

Brick azt tette, amihez a legjobban értett: a feladatokra koncentrált, és kiverte a fejéből az összes „mi lett volna, ha” gondolatot. Miután megetette a lovát és elrakta a felszerelését, a vállára dobta a nyeregtáskát – ami nála az aktatáska megfelelője volt –, és elindult az utcán. Menet közben beugrott az istálló és az állomás között félúton elhelyezkedő kávézóba, ahol a szokásosat, egy doboz péksütemény-válogatást vett magához.

A személyzet és a két másik vendég közötti csevegés emlékeztette arra, hogy bárhová is megy a szigeten, nem fogja tudni elkerülni, hogy a problémás vörös hajú nőről kérdezzék.

Igen, hallotta, hogy Remi Ford visszatért.

Nem, nem tudja, meddig marad a nő.

Igen, elképzelhető, hogy ugyanolyan csinos, mint amikor legutóbb itthon járt.

Míg ő itt teremtette meg az otthonát, addig a nő ide született. Az egész sziget várta a látogatásait, mert minden egy kicsit vidámabb, szórakoztatóbb volt, amikor Remington itt tartózkodott.

Olyan nő volt, aki ha becenevet adott egy srácnak, azt még több mint egy évtizeddel később is használta az egész város.

Összehúzott vállal küzdött az épületek között tomboló széllökések ellen, és sietve tette meg az utolsó néhány száz métert az őrsig.

A fehér, kétszintes épület mindig egy templomra emlékeztette Bricket. A vasárnapi prédikációk helyett azonban a Mackinac-szigeti rendőrségnek, a városházának és a városi bíróságnak adott otthont.

A férfi belépett az oldalajtón, levette a kalapját és a kabátját, majd mindkettőt a kijelölt fogasokra akasztotta. Ezen a reggelen csupán egy kabát lógott az övé mellett. A szezonban az aprócska őrs több tucatnyi rendőrrel gazdagodott, akik gyalog, kerékpáron és lóháton felügyelték Mackinac utcáit. De szezonon kívül csupán maroknyian maradtak, hogy a szigetlakókat szolgálják és védjék.

A férfi bevitte a péksüteményeket a pihenőszobába, ahol a főnök éppen friss kávét töltött EZ CSAK HÓ, TEDD MAGAD TÚL RAJTA! feliratos bögréjébe.

– Jó reggelt, Brick!

Darlene Ford rendőrfőnök félelmetes nő volt. Egész életében a szigeten lakott, és meg se rezzent a mínuszokban. Nem sok minden zavarta. Magas volt, és sportos testalkatú. Ezüstös csíkokkal átszőtt vörösesbarna haját a szokásos rövid, praktikus lófarokba kötötte. A szeme hűvös, figyelmes, zöld színű volt. Izmos testalkatát a napi súlyzós edzések szigorú betartásának köszönhette. Az asszony több fekvőtámaszt tudott megcsinálni, mint a kis csapat legtöbb tagja.

Természetesen Bricket kivéve. A férfi mindig arra törekedett, hogy többet eddzen, gyorsabban lovagoljon és ügyesebben lőjön, mint a többi rendőrtiszt.

– Jó reggelt, főnök! – Brick töltött magának egy bögre kávét.

– Ezúttal mit követett el Duncan? – kérdezte Darlene a süteményválasztékot böngészve. Végül kiválasztott egy baconös péksüteményt, aztán a férfi felé nyújtotta a dobozt.

Brick megrázta a fejét, és inkább a hűtő felé indult, ahol a fehérjeturmixa várta.

– A vadonatúj Polarisával nekiment egy kerítésnek, és kidöntötte a stoptáblát a Huron Roadon.

– Az az átkozott bolond egyszer még kinyírja magát – jegyezte meg a nő.

– Történt valami az éjszaka folyamán? – tette fel a kérdést Brick, miközben ivott egy korty kávét.

– Remi hazajött. – A rendőrfőnök a fehérjeturmixra nézett, és nem sietett elrejteni a borzongását.

– Hallottam. Jól van?

A zöld szempár a férfit fürkészte.

– Úgy tűnik. Tegnap reggel meglepett minket a verandán. Eltörte a karját valami autóbalesetben. Fáradtnak látszik, de ki nem az tél közepén?

Brick morgott, és magába fojtotta a kérdéseit.

– Erről jut eszembe. Családi vacsora lesz ma este. Hét órakor. Legyél ott. – Darlene elindult az ajtó felé. – És ne mondd, hogy túl elfoglalt vagy, vagy hogy nem akarsz zavarni.

A francba. Mindkét legjobb kifogása elszállt.

– Ott leszek – egyezett bele végül.

– Jó. Hozz bourbont. Gil áttért a Manhattanre – szólt hátra a válla fölött. – És egyél egy nyavalyás péksüteményt, hogy leöblítsd azt a turmixot. Egy idő után már egészségtelen ez a túlzott fegyelem.

A férfi letelepedett az íróasztalához, egy horpadt, zöld, fémasztalhoz, amit az évek során nagyon megszeretett. Amíg a számítógép bekapcsolt, megitta a turmix felét, és küldött egy sms-t Dariusnak, mert jól tudta, hogy a munkatársa a kocsmában még néhány óráig nem ébred fel.

Brick: Ma este nem megyek be.

Egyébként sem ő volt műszakban. De szeretett bejelentkezni. Minél jobban ráhangolódott a kocsmára, annál kevesebb meglepetés érte.

Brick nem volt hajlandó arra gondolni, hogy egy egész estét kell majd Remivel szemben töltenie az asztalnál, ezért inkább munkához látott. Fintorogva nézte a kapitányság naptárában megjelölt tíz órai időablakot, és feljegyezte Duncan balesetét, majd átnézte a délutáni közösségi szolgálat feladatait. A járőri munka során többször kellett vasárnap templomba vinni az időseket, mint üldözőbe venni a bűnözőket.

A férfi élvezte a nyári szezonban tomboló magas adrenalinszintet, és a rengeteg turista által okozott kihívásokat. De jobban szerette a telet, amikor úgy érezte, hogy kiveszi a részét a munkából, és nemcsak a sziget biztonságáról gondoskodik, hanem arról is, hogy mindenki megkapja, amire szüksége van.

Megrajzolta a járőrök szociális ellenőrzési útvonalát, és nem talált semmi sürgőset az e-mailjei között. Mire megitta a maradék turmixot, elfogyott az akaratereje.

Tekintetét a rendőrfőnök irodájára szegezve beírta azt a nevet az adatbázisba, amit egész felnőtt életében próbált elfelejteni, és hátradőlt, amíg a keresőmotor kidobálta az eredményeket.

Remington Ford öt közlekedési szabálysértést követett el. Nem meglepő.

Kétszer letartóztatták.

Az elsőről tudott. Még jó, hiszen ő volt az, aki letartóztatta.

A második letartóztatás nemrégiben történt. Átfutotta a jelentést. Egy három évvel ezelőtti philadelphiai tüntetésen történt. A vádakat ejtették. Szintén nem meglepő.

Az viszont meglepte, hogy egyetlen gépjárműbaleset sem szerepelt a listán. Egy sérüléssel járó balesetnél meg kellett volna adni az áldozat nevét, és feljelentést tenni.

Ismét a rendőrfőnök irodája felé pillantott. Darlene a csizmáját az íróasztalnak támasztva a kereskedelmi kamara néhány tagjával beszélgetett Zoomon keresztül.

Mivel a főnök még elfoglalt volt, ő pedig már úgyis benne volt a keresgélésben, úgy döntött, egy kicsit mélyebbre ás. Kibővítette a keresést, és átfutotta a többi találatot.

Megérte rosszalkodni.

Négy nappal ezelőtt a harmincéves Remington Honeysuckle Fordot egy chicagói lakásból a St. Luke Kórház sürgősségi osztályára szállították „súlyos asztmás roham” miatt. Ahogy közelebb hajolt a képernyőhöz, meglökte a könyökével a turmixospalackot, ami a padlóra zuhant. Gyorsan felkapta, és bűntudatos pillantást vetett Darlene irányába, mielőtt ismét a monitorra irányította a figyelmét.

A jelentés itt véget ért. Bírói végzés nélkül a kórház nem ad ki neki semmilyen személyes információt.

Vajon elájult az asztmás roham miatt, és eltörte a karját az eséskor? Ha igen, ki volt a lakásán, aki hívta a 911-et? És miért hazudta, hogy autóbalesete volt?

Az oldalajtó kinyílt, mire Brick megint elejtette a turmixospalackját.

Az istenit! Még két nap sem telt el az érkezése óta, de a nő máris tönkretette az idegeit.

– Gyönyörű napunk van – csicseregte Carlos Turk, ahogy csípőre tett kézzel besétált az őrsre. A tizedes ellenszenvesen és állandóan vidám volt. Minden napot gyönyörűnek tartott. Az összes munkaóráját vidáman töltötte. Minden hamburger a legfinomabb volt, amit valaha evett. Nehéz azért nem szeretni egy embert, mert állandóan boldog, de Brick mégis megpróbálta.

– Mínusz tíz fok van – ellenkezett.

– Gyönyörű mínusz tíz fok. – Carlos megállt, és szemügyre vette Bricket. – Szarul nézel ki, ember.

– Gyönyörűen szarul?

– Olyan messzire azért nem mennék. Valamennyire vonzóan szarul?

– Elfogadom. A péksütemények a pihenőszobában vannak – mondta Brick, és kilépett a keresésből. Majd később tovább töri a fejét a problémán.

– Elég koffeint ittál ma reggel? – kérdezte Carlos a tenyerét dörzsölgetve. – Azt hiszem, most rajtad a sor, hogy eljátszd a rosszfiú szerepét.

* * *

A HUNGAROCELL ÜTŐ a combja közepén találta el, miközben egy hatéves gyerek segítségért kiáltott.

– Szép munka, Becky. Üsd meg még egyszer – utasította Carlos vidáman a kislányt a pálya széléről.

Brick magába fojtott egy sóhajt, miközben szörnyet utánozva a kislány felé dülöngélt, akinek csálén álltak a copfjai.

A kislány felsikoltott, miközben felkészült, majd meglendítette az ütőt, és gyomron találta a férfit.

Meg kellett volna ennie azt a péksüteményt.

– Nézzétek, srácok! Legyőztétek! – szólt Carlos, és rákacsintott a kacér tanárnőre.

Brick a jelszóra térdre ereszkedett, majd a padlóra rogyott, és drámaian morgott meg nyögött.

A társa megfújta a sípot, mire a tucatnyi óvodás és első osztályos gyerek éljenzésben tört ki.

– Most mit csinálunk? – kiabálta túl Carlos a zajt.

– Elfutunk és segítséget hozunk! – ordították a gyerekek lelkesen.

– Szép munka, gyerekek – mondta a tanárnő. – Most, hogy tudjuk, hogyan kell kezelni a veszélyes idegeneket, ki kér uzsit?

Kisebb, de félelmetes roham indult a terem hátsó része felé, ahol sütemény és gyümölcslé várta őket.

Carlos segített Bricknek talpra állni.

– Elég jó haláltusát adtál elő. Tényleg fejlődsz – jegyezte meg.

– Köszönöm – vágta rá Brick szárazon.

Becky odaugrott hozzá, és egy szalvétába csomagolt süteményt nyújtott felé.

– Köszönöm, hogy engedte, hogy jól megüssem, Mr. Brick – mondta, és úgy mosolygott, hogy gödröcskék jelentek meg kerek arcán.

A férfi elfogadta a süteményt.

– Bármikor – mondta. – Köszönöm a sütit.

– Szívesen – harsogta a kislány, és még egy mosolyt villantott a férfira, mielőtt visszafutott a nassolnivalókhoz.

Brick úgy döntött, megérdemli a cukrot, és beleharapott az édességbe.

Aztán megcsörrent a mobiltelefonja a zsebében. Elővette, és majdnem elejtette a süteménnyel együtt, amikor meglátta a képernyőt.

Remi Ford.

– Igen? – szólt bele dörmögve a vonalba.

– Brick? Remi vagyok.

– Tudom – mondta, és a hangja mogorvábbnak tűnt, mint amennyire szánta. – Mire van szükséged?

– Neked is jó reggelt, napsugaram – üdvözölte könnyedén a nő. – Azon gondolkodtam, hogy használod-e valamire azt a szobát a házad hátsó részében?

A helyiséget régen akadálymentesítették Brick kerekesszékkel közlekedő nagyapja számára, de mostanában már csak a lovagló- és horgászfelszerelések tárolására használta.

– Nem igazán – habozott.

– Ha nem használod, arra gondoltam, hogy kibérelhetném tőled – bökte ki sietve a nő. Olyan volt a hangja, mint a felszálló buborékok a pezsgőben. Annyira ismerős volt a ritmusa, hogy megfájdult tőle a mellkasa.

– Ööö…

A nő ki akar bérelni egy szobát a házában. Hogy a fenébe tartsa magát távol tőle, ha egy fedél alatt tartózkodnak?

– Szükségem van egy helyre, ahol festhetek, de a kunyhó nagyon kicsi és túl tiszta ehhez.

Brick elképzelte, ahogy a nő ecsetet tart a kezében, egy másikat pedig a fogai közé szorít, miközben harsog a zene, és terpentin meg olajfesték fröcsköl mindenfelé. Garantált katasztrófa.

Nemet kell mondania. Ez az egyetlen logikus válasz.

– Öhh. Igen. Elvileg nem probléma – hazudta. Nagy probléma volt. Hatalmas. Egyáltalán nem akart egy fedél alatt lenni Remivel. A nő elterelné a figyelmét. Idegesítené. Aggódna érte.

– Tényleg? – Remi felemelte a hangját, mint mindig, amikor izgatott volt. – Brick, te vagy az én hősöm. A személyes hősöm. Köszönöm! Szólj, mikor mehetek át, hogy megnézzem a helyiséget, aztán beszélhetünk a bérleti díjról.

– Nem kell a pénzed, Remi – mondta.

– Pénz vagy bármi más. Majd kitalálunk valamit, ami nem zavar téged – ígérte vidáman.

Brick az órájára nézett.

– Jól van. Találkozzunk nálam egy óra múlva.

5. fejezet

– A szoba nem kiadó – motyogta Brick. – A szoba nem kiadó. A szoba nem kiadó.

Nagydarab ember volt, aki inkább lassan, módszeresen haladt egy feladat során. De mivel néhány percen belül egy olyan nővel fog találkozni, akinek nem okoz gondot mások dolgai között turkálni, gyorsabban igyekezett pakolni.

Senki mércéjével mérve sem volt rendetlen ember. Ráadásul még véletlenül sem akart sebezhetőnek mutatkozni Remi jelenlétében.

Így a reggel használt edények a mosogatógépbe kerültek, a kinyitott levélköteg pedig a kenyértartóba. A melegítőalsó, amit a bejárati ajtó mellett tárolt arra az esetre, ha valaki váratlanul bekopogtatna, a ruhásszekrénybe vándorolt. Az előző esti pizzásdoboza a mosogató alatt kapott helyet. A GQ magazin hat hónappal ezelőtti száma – aminek a címlapján egy vörös hajú nő szerepelt, aki egy kicsit Remire emlékeztette – a kanapé párnája alá lett eldugva.

Felkapcsolta a villanyt a kérdéses szobában, és nagyot sóhajtott. A helyiség három oldalát ablakok borították, így természetes fény áradt be rajtuk. Egy kis fürdőszoba is nyílt a helyiségből. Ami kapóra jött, mert azt jelentette, hogy a nőnek nem kell a házban flangálnia, amíg ő otthon van, és megpróbál úgy tenni, mintha Remi nem is létezne.

Magnus, a macska Brick lába körül tekergőzött.

– Már reggeliztél – mondta szigorúan, de lehajolt, hogy felvegye a vékony, barna-fekete foltos kunyerálót. Sovány, válogatós dög volt, aki tavaly télen jelent meg Cleetus istállójában; az egyik füléből hiányzott egy darab, és a fél szeme be volt dagadva.

Brick vérző szívvel hazavitte a szőrcsomót, és addig ápolta, amíg újra egészséges nem lett. Ez négyszáz dollárjába került az állatorvosnál, plusz tönkrement öt garnitúra ágyneműje, ami még a nagymamájáról maradt rá, és a macska szétkarmolta az emeleti dolgozószobában lévő bőrfotel háttámláját.

Végül fegyverszünetet kötöttek: Magnus éjjelente kiment vadászni, Brick pedig elég kaparófát állított fel a házban, hogy megakadályozza a további pusztítást.

Az órájára pillantva letette a macskát a pultra. Remi mindig késett, ami azt jelentette, hogy még tíz perce van a nő érkezéséig. Brick besétált abba a helyiségbe, amit a nagyanyja öltözőszobának nevezett. A teret nagy kamrává alakította át nyitott polcokkal, fagyasztóval és egy hűtőszekrénnyel.

Télen a sziget ellátása az időjárástól és a futárszolgálatoktól függött. A szigetlakók a hosszú télre készülve feltöltötték a fagyasztóládáikat meg az éléskamráikat alapvető élelmiszerekkel. Valószínűleg Remi erre nem is gondolt, amikor felszállt a repülőre.

Ha magára maradna, pillecukros gabonapelyhen élne.

Brick eldöntötte, hogy csak azért, mert gondoskodni akar arról, hogy a nő ne maradjon éhen, még nem lépte túl a hatáskörét.

A férfi néhány kiló csirkehúst, darált marhahúst és vákuumzáras marharagut pakolt egy táskába. Felpillantva észrevette a polcon sorakozó kék és sárga dobozok takaros sorát. Mac and cheese. A nagyszülei mindig tartottak belőle, hogy tudjanak Reminek készíteni, amikor beugrott. Brick folytatta a hagyományt, annak ellenére, hogy a nagyanyja temetése óta a nő nem tette be a lábát a házba.

Megszólalt a csengő, Magnus pedig elrejtőzött. Brick is erős késztetést érzett arra, hogy elbújjon. De ő egy magas, erős férfi, emlékeztette magát. Szóba sem jöhet, hogy elbújjon egy alacsony, vörös hajú nő elől. Különben is, Remi mindig megtalálta. Sóhajtva felkapott két doboz tésztát, belegyömöszölte a táskába, és elindult, hogy kinyissa az ajtót.

– Szia – üdvözölte Remi.

A nap hátulról sütött rá, amitől a haja úgy csillogott, mint az arany, és lángolt, mint a tűz. Ezúttal egy másik sapkát viselt – egy élénkzöld kötöttet, amit még a középiskolában kezdett el hordani –, mellé pedig lila leggingset és divatos szőrmeszegélyes csizmát vett fel. Kesztyűs kezében bögrét szorongatott, és egyszerre tűnt fáradtnak meg ellenállhatatlannak.

– Szia – mondta a férfi egy hosszú pillanat után.

A nő ezen a napon kirúzsozta a száját. Sötét rózsaszínűre. Talán abba kellett volna hagynia a szája bámulását. És semmiképp sem illendő elképzelnie, ahogy a kirúzsozott ajkával körbeöleli az ő…

– Bejöhetek, vagy csak állsz és bámulsz rám?

Észre sem vette, hogy bámulja. Mikor vesztette el az uralmát a mimikája felett? Ó, igen. Abban a pillanatban, amikor tegnap reggel meghallotta a nő nevét.

– Gyere be – felelte fapofával, és a szükségesnél többet lépett hátra, hogy beengedje a nőt a házba.

Remi besétált az ajtón, majd mély levegőt vett, és kifújta.

– Más az illata, de ugyanúgy néz ki, mint régen.

Mi a fenét akar ez jelenteni? Büdös a háza? Jobb vagy rosszabb illata van, mint amikor a nagyszülei még éltek?

Magnus végigrohant mögötte a folyosón.

– Az egy macska volt? – kérdezte Remi.

– Ő Magnus. Tégy úgy, mintha nem láttad volna. Azt hiszi, hogy láthatatlan – mondta Brick, miközben végre sikerült megszólalnia.

Remi levette a kabátját, felfedve szűk, fehér garbóját, ami kiemelte telt keblét. A nő tetőtől talpig fel volt öltözve, a férfi mégis kényelmetlenül felizgult.

Eldöntötte, hogy nem lesz erekciója pusztán attól, hogy beszélget vele. Ez egy teszt az önuralmára nézve. Semmi oka nincs annak, hogy felálljon a farka egy egyszerű beszélgetéstől egy melegen öltözött nővel. Férfi. Felnőtt ember. Tud uralkodni az alantas ösztönein, a fenébe is.

Remi letette a kávéját az előszobaasztalra, majd megragadta a férfi karját. Brick nem számított az érintésre, és majdnem elrántotta a kezét, amíg rá nem jött, hogy a nő egyensúlyozásra használja őt, miközben leveszi a csizmáját. Bolyhos zoknit viselt, rajta piros cseresznyével. A zokni nem erotikus.

– Szóval a szoba… – kezdte.

– Mutasd az utat – mondta a nő, és kedves mosollyal nézett rá. A haja függönyként omlott a vállára, és Brick tenyere viszketett, hogy végigsimítson rajta, majd beletúrjon az ujjaival. Ez elterelte a figyelmét arról, hogy elmondja, úgy döntött, nem adja ki neki a helyiséget.

A zokni és a haj nem erotikus, emlékeztette magát. Koncentrálj.

– Oké, akkor én megyek előre – jegyezte meg Remi, és megkerülte a férfit, amikor az nem mozdult.

A férfi követte őt a folyosón. Ami, mint kiderült, hiba volt. Remi feszes feneke abban az átkozott lila nadrágban hipnotizálta őt a ringásával. A farka megrándult a slicce mögött, ami még inkább elterelte a figyelmét a céljáról, miközben a nő menet közben az összes szobába bedugta a fejét.

– Csalódott vagyok. Azt hittem, nagyobb lesz a rendetlenség, mint ahogy a legénylakásokban szokott lenni – jelentette ki, és elfordult a konyhától.

– Nagyobb rendetlenség?

– Tudod. Földre dobott nadrág, amit nincs kedved felvenni. Pizzásdobozok mindenfelé. Magazinok, amiknek a címlapján majdnem meztelen nők vannak.

– Ez egy sztereotip megjegyzés. Különben is, honnan tudod, hogy még mindig agglegény vagyok?

A nő a válla fölött célzatos pillantást vetett rá.

– Még meg sem száradt a tinta a válási papírotokon, amikor már tudtam róla. Ezen a szigeten nincsenek titkok. Ha lenne barátnőd, mindenki, aki az elmúlt tizenöt évben Mackinac-n élt, kapott volna egy sms-t, egy e-mailt vagy egy telefonhívást a hírről.

Elértek az üvegajtóhoz, ami a hátsó szobába vezetett. Most már tényleg mondania kell valamit. Nem mutathatja meg a szobát, hogy aztán odabökje: Sajnálom. Nem kiadó. Fogd a feszes hátsód meg a hajad, amit az öklöm köré akarok tekerni, és tűnj el a házamból.

– Az van, hogy… – kezdte.

De elkésett.

– Ó, Brick! Ez még jobb, mint amire emlékeztem – mondta Remi, miközben kinyitotta az ajtót. Magnus elsuhant a lábuk mellett, és besurrant a helyiségbe. – Nézd ezt a sok fényt!

Nem látta a bedobált szerszámokat. A kajakot a padló közepén. Vagy a szarufákról lógó pókhálókat. Remi csak a szépet vette észre. A szoba három fala csupa ablak volt, amik a bekerített hátsó udvarra és a kertre néztek, amit igyekezett a nagyanyja igényei szerint karbantartani.

A fenyőpadló illett a boltíves mennyezet fagerendáihoz.

– Elfelejtettem, hogy fürdőszobát is csináltattál ide – mondta a nő, és bekukkantott a kis helyiségbe. – Ez jobb, mint a chicagói stúdióm.

Bassza meg.

A nő lehajolt, amikor Magnus előbújt a horgászfelszereléssel megrakott összecsukható asztal alól, hogy megszaglássza a zokniját.

– Szia, pajtás – mondta, miközben hagyta, hogy a macska az ujjait szimatolja.

Persze a hülye, válogatós macska imádta őt. Mindenki szerette.

Nem bírta levenni a tekintetét a nő fenekéről. Van rajta valami a leggings alatt? Brick alig tudta elfojtani a nyögését, ezért elfordult, és úgy tett, mintha a padlón heverő kajakot tanulmányozná.

Szedd össze magad, ember. Nem a farkad irányít. Mondd meg Reminek, hogy nem lehet itt.

Lassan, nyugodtan lélegzett, és a hideg vízre meg a csalira gondolt.

Alighogy újra ura lett a helyzetnek, megfordult, és szóra nyitotta a száját, hogy közölje, nem fogja kiadni a szobát. De elbizonytalanodott, amikor meglátta a nőt.

A karját keresztbe fonta a mellkasán, és a válla meggörnyedt, mintha nem tudna felmelegedni.

Valami nyomasztotta. Normális esetben csak fecsegne, és gondolkodás nélkül kimondana mindent, ami az eszébe jut. Ugrálna, körbe-körbe forogna, vagy úgy mozogna, mintha táncolna, nem pedig unalmasan lépkedne. Ez a visszafogott énje csendesebb volt, visszahúzódóbb.

Ez aggasztotta a férfit.

– Tudsz festeni? Mármint a begipszelt karoddal? – kérdezte, mert hirtelen meg kellett törnie a csendet.

A nő kinyitotta a száját, és egy rövid sóhaj szakadt ki belőle.

– Nem igazán próbáltam – ismerte be, de nem nézett a szemébe.

Ismét nem részletezett semmit. Nem fecsegett vidáman arról, hogy melyik művészeti ággal fog foglalkozni, amíg vissza nem térhet a festészethez. Nem sütött el egyetlen vicces anekdotát sem.

– Mikor veszik le a gipszet?

– Négy-hat hét.

– Talán addig festhetnél az ujjaddal – javasolta.

Ezúttal a nő ránézett, és a férfi megkönnyebbült, hogy egy kis szikrát látott zöld szemében.

– Talán – tűnődött Remi.

– A legtöbb kültéri felszerelést ki tudom pakolni, hogy több helyed legyen – mondta Brick, amikor a nő megint nem szólalt meg.

Mi a fasz? Jézusom, öt másodperc a nő társaságában, és minden gondosan felépített terve összedőlt, mint a kártyavár.

Mindkettőjüknek jobb lenne, ha minél távolabb lennének egymástól. De aggódott a nőért, és amíg nem jön rá, mi a baj, és hogyan hozza helyre, addig kénytelen lesz megbirkózni a közelségével.

– Nem kell kipakolnod. Csak egy kis sarokra van szükségem, ahol jók a fényviszonyok. Különben is, ez csak ideiglenes, amíg el nem rendezek… néhány dolgot.

– Jól vagy? – Az alváshiányos Brick egy négyéves gyerek önuralmával rendelkezett. Legszívesebben belerúgott volna magába, amiért feltette a kérdést. Tovább akart faggatózni. Addig kérdezősködni, amíg nem kap valódi válaszokat. Valami nem stimmelt, és ez nem tetszett neki.

Miért nem szerepelt a baleseti jegyzőkönyvekben? Mi okozta az asztmás rohamát? Miért jelent meg hirtelen Mackinac-n? Miért égett nála egész éjjel a villany? Miért hazudott?

Nem állt össze a kép, és kezdte úgy érezni, hogy Remi bajban van. Ráadásul a boldog, játékos Reminél csak a bajba került Remi volt ellenállhatatlanabb.

A nő elfordította róla a tekintetét.

– Persze. Jól vagyok – mondta apró, hanyag vállrándítással, majd megfordult, hogy kinézzen az egyik ablakon.

Hát ez egyáltalán nem volt meggyőző. Remi bárkinek a szemébe tudott nézni, és hazudni az illetőnek. Kivéve Bricket.

– Elmondanád… bárkinek, ha bajban lennél? – Elmondanád nekem?

Figyelte, ahogy a nő színlelt bátorsággal leplezi a fáradtságot és az aggodalmat. A mosolya, bár levette a férfit a lábáról, nem érte el a szemét.

– Na, mikor lett ekkora képzelőerőd, Brick Callan? Minden rendben van. Jól vagyok.

Remington Ford egész életében egyszer sem volt jól. Csodásan, igen. Lesújtva, szintén. A világ tetején táncolt. Összetört. De még soha nem mondott olyan normális, olyan unalmas jelzőt, hogy jól.

Ha ki akarja deríteni, hogy milyen fene nagy bajba keveredett a nő, hogy helyre tudja hozni, muszáj lesz a közelében maradnia. Vagy egyszerűen hátralép, és hagyja, hogy Remi maga oldja meg a helyzetet.

Bassza meg.

– Remi…

A nő félbeszakította.

– Amikor festek – mondta, és lenézett a gipszére. – Nem szeretem, ha valaki látja a munkámat, mielőtt elkészül. Babonás vagyok ezzel kapcsolatban.

Brick majdnem azt mondta, hogy tiszteletben fogja tartani a privát szféráját, de ez hazugság lett volna. Lehet, hogy a festményeit nem lesi meg, de az biztos, hogy beleássa magát abba, hogy mi a fene történt vele. Így inkább csak bólintott.

– Tudok szerezni pár ponyvát. Azzal leterítheted a padlót és a munkádat is.

– Az nagyszerű lenne.

– Az ajtót is be tudom zárni – ajánlotta fel a férfi. Talán a zárt ajtó segítene megőrizni a józan eszét.

– Most csak hülyéskedsz.

Soha nem hülyéskedett. Ritkán viccelt.

– Akkor ez egy igen? – kérdezte a nő. – Kiadod nekem a szobát? – Remi imára kulcsolta a kezét az álla alatt, mintha könyörögne neki.

– Igen. Használhatod – válaszolta a férfi fáradtan.

A feszültség egy része eltűnt Remiből.

– Köszönöm, Brick. Megint pontosan azt kapom tőled, amire szükségem van.

A férfi úgy döntött, erre a legjobb válasz egy morgás.

– Ó, még valami – tette hozzá Remi. – Meztelenül szoktam festeni. Remélem, nem probléma.

Brick olyan gyorsan fordult el tőle, hogy nekiment a mögötte lévő asztalnak, és levert egy dobozt a földre. Magnus felháborodottan nyávogott, és az ajtó felé sprintelt. A francba! Nem tudott annyi csalit elképzelni, hogy megölje vele az erekcióját. És ha nem húzza ki az egyenruhája ingét a nadrágjából, nem is tudja elrejteni a nő elől.

– Jézusom. Semmi humorérzéked. Csak vicceltem, nagyfiú. Nem fogok meztelenül járkálni a házadban – jelentette ki a férfi mögött állva.

A kurva életbe. Ne mondogasd, hogy meztelenül!

– Másoltatok neked egy kulcsot – mondta Brick, miközben minden figyelmét arra összpontosította, hogy felvegye a földről a csalisdobozt, és közben nehogy elzárja a vérkeringést a hülye, lüktető erekciójához.

– Vegyem kézbe a dolgot? – kérdezte Remi.

Kézbe. Szájba. A forró, nedves puncidba. Ahh, ahh, ahh!

– Nem. Intézem én – felelte rekedten. Felegyenesedett, és az ágyéka elé tartotta a dobozt.

– Akkor azt hiszem, már csak egy dolog maradt hátra…

A férfi agya egy pillanatra elborult, és arról fantáziált, hogy az asztalra dönti a nőt, majd lehúzza róla a nadrágot. Elképzelte, milyen lenne, ha látná rózsaszínű kézlenyomatát elefántcsont színű bőrén.

A nő várakozón nézett rá, mintha mondott volna valamit, amire a válaszát várja.

– Bocsánat. Tessék?

– Már csak a bérleti díjban kell megegyeznünk.

– Bérleti díj – ismételte meg. A nőre pillantva még keményebb lett.

– Igen. Tudod, mi az a bérleti díj, ugye? Te adsz nekem egy szobát, én pedig fizetek érte. – A mosolya, bár halvány volt, egy kicsit melegebb lett.

Brick megrázta a fejét, és a bosszúságának egy részét a nőre irányította.

– Nem fogadom el a pénzed.

– Ne légy már ilyen régimódi. Mondj egy összeget.

– Komolyan mondom – jelentette ki szigorúan. Lerakta a dobozt, és megpróbált úgy tenni, mintha a merevedése nem akarna kitörni a nadrágjából.

– Te most csak…

Természetesen a nő lesütötte a szemét. Zöld szeme a férfi sliccére szegeződött, és rózsaszínű ajkai szexi O alakra nyíltak.

– Most csak mi? – kérdezte.

– Csak… keménykedsz? – Még mindig bámulta. És ez kezdett tetszeni Bricknek.

– Azt kérdezed, hogy keménykedek-e?

– Tessék? – A nő egy kicsit megrázta a fejét, és elfordította a tekintetét a férfi nadrágjáról. – Szóval… lehet kaja. Főzök. Vagy inkább sütök. Abban elég ügyes vagyok.

Most a plafont nézte kipirult arccal és csillogó szemmel. Brick meg akarta parancsolni neki, hogy fordítsa újra lefelé a tekintetét, aztán rájött, hogy egy mazochista idióta.

– Rendben. Süss. Kikísérlek. – Aztán kénytelen lesz lerendezni a farkát, amint becsukja mögötte az ajtót.

Gyorsan előrement, hogy kiűzze a nőt a házából és a gondolataiból. A bejárati ajtónál megpillantotta a szatyrot a földön, és felkapta.

– Fáradtnak tűnsz – jegyezte meg Remi. – Jól vagy? – Megint a férfi ágyékát nézte. Csakhogy ezúttal kidugta a nyelvét, és megnyalta az alsó ajkát.

Brick farka megrándult a mozdulattól, a nő pedig fojtott hangon felnyögött. A férfi ennél több kínzást már nem tudott elviselni.

– Aha. Igen. Jól. – Kinyújtotta a szatyrot a nő felé. – Tessék.

– Mi van a batyuban? – kérdezte Remi, és úgy nézett ki, mintha a farkához beszélne.

– Hús. A tiéd. Ilyenkor nehéz ellátmányhoz jutni. Gondoltam, még nem volt időd feltölteni a készleteidet.

A nő elé tartotta a szatyrot, és igyekezett nem hátraugrani, amikor összeértek az ujjaik. Normális emberek meg tudják érinteni mások kezét anélkül, hogy erekciójuk lenne. Nem élveznek el spontán az egyenruhájukban. Muszáj, hogy ő is normális legyen.

– Mac and cheese? Emlékeztél. – A nő őszinte mosolyt villantott rá, és ez az elevenébe talált. Á, bassza meg! Ez hatalmas hiba volt.

– Mindenki szereti a mac and cheese-t – vágta rá mogorván.

– Ez nagyon kedves tőled, Brick.

– Igen. Másoltatok egy kulcsot. – Szinte feltépte a bejárati ajtót. – Hát akkor szia.

– Nem baj, ha előbb felveszem a csizmámat?

Bassza meg.

– Dehogy. Kitalálsz egyedül is, ugye? Nekem most… –  A hüvelykujjával a háta mögé mutatott. – Vissza kell mennem dolgozni. – Igen, ez jó kifogás.

Minden további szó nélkül hátat fordított Reminek, és a ház hátsó része felé vette az irányt, mintha valami vészhelyzet lenne. Mire a fürdőszoba ajtajához ért a nő új stúdiójában, már a kezében volt a farka.

Mielőtt becsukta a tolóajtót, már erőszakos mozdulatokkal kényeztette a merevedését.

Alig volt ideje megtámasztani az egyik kezét a mosdószekrényen, és elképzelni, ahogy hanyatt dönti, majd lehúzza a nadrágot a nőről, mert szinte rögtön elélvezett. Könyörtelen kínszenvedésnek élte meg, hogy a nő közelében volt, mégis a saját istenverte kezével kefélt. Hangosan felnyögött, ahogy a csúcsra érve összemocskolta a pultot, és azt kívánta, bárcsak Remi formás kis fenekét markolná.

– Bassza meg – lihegte, ahogy kiélvezte az orgazmusát.

A nő erre redukálta őt. Kénytelen volt kiverni magának egy egyszerű beszélgetés után, a kibaszott munkanap közepén. Ilyen lesz, amikor birtokba veszi majd a szobát festeni?

Megfogott egy törölközőt.

– „Hús. A tiéd.” Idióta.

6. fejezet

Tizennégy évvel korábban…

Brick megállt a verandán a nagyszülei konyhájába vezető szúnyoghálós ajtó előtt, hogy lesöpörje a port meg a piszkot a farmernadrágjáról, és lehúzza a csizmáját. Ez volt az új szokás, ami egy új élettel járt. És nem volt benne biztos, hogy ehhez képes lesz alkalmazkodni.

Aznap keményen dolgozott. Korábban vállalt néhány alkalmi munkát kisegítőként, de nemrég az egyik istállóban teljes munkaidős állást kapott. Az volt a költözés fénypontja, hogy továbbra is lovakkal dolgozhatott, miután megérkeztek a kisöccsével a Mackinac-szigetre. A többi része alapvetően szar volt. Mert bármennyire is élvezte a munkát az istállóban, utána mégis valaki más otthonába kellett hazatérnie. Olyan emberekhez, akik idegenek voltak számára. Egy olyan nagyapához, aki ha ránézett, nem látott benne mást, csak az apja tükörképét.

De ki fogja bírni. Eltűri, amíg Spencer jól érzi magát. Aztán szabadon továbbléphet az életében. Huszonnégy évesen úgy érezte, ha elég messze kerül az apja árnyékától, még jó dolgok is történhetnek vele.

Lehajolt, és épp lehámozta az egyik csizmáját, amikor vidám hang szállt felé.

Remi Ford. Tudta, anélkül hogy bekukucskált volna az ajtón. A vörös hajú vadóc, aki kétsaroknyira lakott tőlük, a nagyszülei konyhájában volt. Fontolóra vette, hogy odaoson a bejárati ajtóhoz, és felszökik az emeletre. Volt valami a lányban, amitől megizzadt a tenyere.

Úgy nézett rá, mintha tervei lennének vele. De aztán hallotta, ahogy Remi kiejti a száján a nevét, és megtorpant.

– Biztosan nagyon büszke Brickre – mondta.

Összeszedte a bátorságát, és belesett a házba. Idős, kócos hajú, kerekesszékes nagyapja a konyhaasztalnál ült, háttal az ajtónak. Remi mellette foglalt helyet, és valami élénksárga ételt kanalazott a férfi vékony, kicserepesedett szájába.

Szomorúnak, sőt, lesújtónak kellett volna tartania a jelenetet. Az elsorvadt öregembert, akinek az élete néhány szobára és egy kerekesszékre szűkült, és akit egy vidám, zsizsegő tinédzser etetett. De Remi olyan volt, mint a napsugár. Így volt a jelenetben… a lányban valami gyönyörű.

– William – motyogta a nagyapja komoran; az agyvérzés után fájdalmas lett számára a beszéd.

– Én Bricknek hívom – erősködött Remi, és újabb falatot kanalazott az ételből.

– Apja börtönben. Ugyanaz a név. Ugyanaz a vér – motyogta rekedten a nagyapja.

Brick hátrahúzódott az ajtótól, menekült a szavak igazságtartalma elől. Úgy látszik, még Mackinac sem volt elég messze ahhoz, hogy elszökjön az apa bűnei elől.

– Ez butaság – szidta meg a lány az öregembert. – Brick olyan távol áll a bűnözőtől, amennyire csak lehet. Soha nem találkoztam még senkivel, akinek nála nagyobb szíve lenne.

– Nagy – zihálta a nagyapja.

– Elárulhatok egy titkot? – Brick hallotta a lány hangjában bujkáló mosolyt. – Mindenki azt hiszi, ezért hívom Bricknek. Mert olyan nagy és erős. De valójában azért, mert áthatolhatatlan. Elpusztíthatatlan.

A nagyapja kuncogott, aztán szépen kinyitotta a száját egy újabb falatért. Brick megrázta a fejét. A nagyanyja a végsőkig próbálta rávenni makacs férjét az evésre. De csak egy csinos lány kellett hozzá, akitől az öreg nem érezte magát rokkantnak. Nem hibáztathatta a férfit.

– Ha már itt tartunk, mit csinált Brick és Spence apja, hogy börtönben kötött ki?

Brick lehunyta a szemét, és a falnak dőlt, hogy elűzze a rettegését. Nem számított, mit gondol a lány. Csak egy tinédzser volt. A köztük lévő nyolc év korkülönbség akár egy egész generáció is lehetett volna. A lány egy összetartó, szerető család legfiatalabb tagja volt. Ő pedig egy szétszakadt frakció legidősebb tagja, ahol nem voltak karácsonyi hagyományok vagy közös családi főzések.

A nagyapja küszködött a szavakkal. A lány türelmesen és érdeklődve várt, eloszlatva a nagyapja automatikus haragját az állapota miatt.

– Várjon! – Olyan volt a hangja, mintha a világ legjobb ötlete támadt volna a fejében. – Miért nem írja le? Hozok egy darab papírt.

Az az alattomos kis vörös hajú manipulátor! A nagyanyja a múlt héten futólag megemlítette neki, hogy nem tudták rávenni nagyapát arra, hogy elvégezze a fizikoterápiát. Amihez az írás is hozzátartozott.

– Tessék. Hoztam egy tollat, egy ceruzát és egy filctollat – mondta, majd a férfi elé rakta a tárgyakat a papírlapra.

Brick mosolyogva figyelte, ahogy a nagyapja felveszi a tollat, majd eldobja a vastagabb filctoll javára.

– Leveszem a kupakot – jelentette ki Remi. – Tessék.

Nagyapa fogta a filctollat, és remegő kézzel a papírra tette. A lány az asztal fölé hajolt, vörös haja tűzfüggönyként hullott az arcába.

– Ó! Egy szélhámos volt!

A nagyapja morgására a lány a szemét forgatta.

– Hát, még mindig jobb, mintha embereket rabolt volna ki és gyilkolt volna.

– Igaz. De. Lusta – zihálta a nagyapja.

– Nos, igen. Úgy értem, nyilvánvalóan az, ha csak úgy elveszi valaki más pénzét, és nem próbál rendesen megdolgozni érte. De Brick nem ilyen. Csak nézze meg, milyen boldog Spencer. Ez mind a bátyja műve. Biztos vagyok benne, hogy tudja, Bricknek nem kellett volna idejönnie. Ő már felnőtt. De felelősnek érzi magát az öccséért, és vigyázni akar rá. Nyilvánvaló, hogy nagyon jó munkát végzett vele. Spencer boldognak és kiegyensúlyozottnak tűnik, pedig én már elég sok tinédzser fiút láttam. Ez a nyugalom csak két helyről jöhetett. A bátyjától és az anyjától.

A nagyapja válla meggörnyedt.

– Velük kéne lennie – mondta lassan, rekedten. Mintha kimerítették volna a szavak, és Brick most először pillantotta meg a csontig hatoló csalódottságot, amit a nagyapja az egyetlen lánya iránt érzett.

Velük kellett volna lennie. De, akárcsak a második William Callan, az anyjuk is egy másik életet választott. És attól, hogy az ő döntése nem volt törvénytelen vagy etikátlan, még ugyanazt a keserű utóízt hagyta maga után. Mindkét szülőjük mást választott, nem őket. Nem őt. Soha nem akarta, hogy Spencer átérezze ennek a súlyát.

Remi megveregette a nagyapja karját.

– Tudom. De ha így lenne, talán most nem lennének itt. Lehet, hogy csak ön meg Dolores élnének ebben a nagy, öreg házban, és Brick meg Spence talán soha nem kerültek volna a mi kis szigetünkre. Önöktől kapták meg azt, amire a legnagyobb szükségük volt. Egy otthont, egy helyet, ahol végre gyökeret ereszthetnek. És úgy illeszkedtek be ide, mintha itt születtek és nőttek volna fel. Ez önnek és Doloresnek köszönhető.

Az a manipulatív, kis vörös hajú boszorkány. Pontosan tudta, hogy mit csinál. Halványan elmosolyodott.

A nagyapja mondani akart valamit, az ajkai hasztalan próbálták formálni a szavakat, de nem sikerült. Végül megragadta a filctollat, és írni kezdett.

– Pink r-ö-v… – Remi elhallgatott, és felnevetett. – Spencer pink rövidnadrágja! Borzalmas, nem igaz?

Brick legnagyobb meglepetésére a makacs nagypapája felkuncogott. A férfi még egyszer sem nevetett a jelenlétében.

– Oké, lehet, hogy neki nem megy olyan jól a beilleszkedés, mint Bricknek. De javultak a jegyei.

Az öregember bólintott.

– Kössünk üzletet – javasolta Remi. – Ha megeszi a maradék tésztát, ígérem, hogy a következő alkalommal valami nagyon csúnyát fogok önteni a rózsaszín rövidnadrágra.

Brick figyelte, ahogy a nagyapja felemeli remegő jobb kezét, és felmutatja a hüvelykujját.

– Remek. Hadd melegítsem meg ezt egy kicsit, hogy ne kelljen hidegen ennie a tésztát.

Remi a mikrohullámú sütő felé menet még egy kanál tésztát szedett a tányérba a tűzhelyen álló fazékból.

A lány felemelte a fejét, és észrevette az ajtóban álló fiút.

– Szia, Brick. Mi volt ma a lovakkal?

Bukta.

Lerántotta a másik csizmáját is, majd a cowboykalapját a kinti padra dobta, és óvatosan belépett a konyhába.

– Minden rendben volt – válaszolta, és a farmerja zsebébe dugta a kezét.

– Kérsz egy kis mac and cheese-t? Csináltunk egy egész fazékkal – mondta vidáman a lány.

A nagyapjára nézett, és várta a reakcióját. Az öreg a papírért nyúlt, majd ismerős mintát rajzolt rá a filctollal.

Brick a nagy kettős kereszt jelre bámult, aztán a nagyapja a székre mutatott, amit Remi üresen hagyott.

Egy váratlan meghívás. Bizonytalanul Remire pillantott, aki rákacsintott.

– Előbb le kellene zuhanyoznom – habozott a kezét a szék támlájára téve. Az volt a benyomása, hogy a nagyapja utálta, ha a koszos unokái az antik bútorain ülnek.

– A minőségi együtt töltött időhöz nem kell szappan. Maradj velünk, zuhanyozz később. Különben is, szeretem a lovak illatát. Nem igaz, nagyapa?

Az öreg nem válaszolt. Ehelyett egy görbe X-et rajzolt a kettős kereszt jobb felső részébe, majd lassan, fájdalmasan az unokája felé tolta a papírt.

Brick torka összeszorult. Az adott pillanatban ennek rengeteg oka volt. Látta, hogy az idő és az öregedés milyen nyomokat hagy az emberen. Meghatotta a váratlan meghívás. Illetve az, hogy feloldozták az apja bűnei alól. És hogy elismerték, milyen kurva keményen dolgozott azért, hogy Spencernek a lehető legjobb élete legyen.

És mindezt a szeleburdi, vörös hajú lány tette lehetővé, aki a kisugárzásával beragyogta az egész szobát.

Begörbítette zokniba bújtatott lábujjait, hogy megkapaszkodjon a padlóban, de szót fogadott, és leült.

Ahogy óvatosan megrajzolta az első O-t, Remi odahajolt hozzá, és egy tál napsárga tésztát tett le elé. A lánynak nyár- és naptejillata volt, ő pedig tudta, hogy soha nem fogja elfelejteni ezt az aromát. Vagy az emléket, amit arról a napról fog őrizni.

Ő és a nagyapja a harmadik kör közepén jártak, amikor Spencer berontott a konyhába egy „V mint vérbosszú” feliratú pólóban és a hírhedt, borzalmas rózsaszín rövidnadrágban. A haja egyre szőkébb lett a kinti napfénynek köszönhetően. Úgy tűnt, Mackinac jót tett neki, Brick legnagyobb megkönnyebbülésére.

– Kurva nagy halat fogtam ma! – jelentette be.

Remi egy ketchupösflakonnal a kezében pördült felé a hűtőtől. A vörös szósz zajosan kifröccsent, és összemocskolta az öccse rövidnadrágját.

– Ó, bassza meg! A gatyám! – nyafogott Spencer, és lenézett a koszos nadrágjára.

– Jaj, ne haragudj! Épp meg akartam kérni nagyapát, hogy próbálja ki a tésztát ketchuppel, aztán mire feleszméltem, már spriccelt a cucc! – mondta tágra nyílt szemmel, bocsánatkérően.

– Ki eszi ketchuppel a mac and cheese-t? Ez a kedvenc rövidnadrágom! – nyögte Spencer.

Brick kivette a mosogatórongyot a mosogatóból, és elkezdte feltakarítani a kifröccsent ketchupöt a szekrényekről meg a padlóról. A nagyapjuk zihálva kuncogott, amit köhögéssel igyekezett leplezni. Miközben Spencer a ruháját siratta, Remi kiérdemelt egy újabb reszketve felemelt hüvelykujjat.

– Szörnyen érzem magam – mondta Remi színpadias rémülettel a hangjában. – Fuss fel az emeletre, és vedd le a nadrágod. Azt hiszem, a ketchupfoltot hagyni kell néhány óráig száradni, mielőtt kimosod. Igaz, nagyapa?

Az öreg lelkesen bólintott, ahogy tovább mosolygott.

Spencer feldübörgött a lépcsőn, és közben a paradicsomalapú fűszereket átkozta.

– Mi a fene folyik itt? – kérdezte döbbenten Brick nagyanyja, Dolores az ajtóból. Ősz hajkoronáját loknis fürtökbe rendezték. – Mintha egy bűnügyi helyszín lenne a konyhánk.

– Esküszöm, hogy nem vér. Senkit sem csonkítottak meg – jelentette ki Remi, majd felkapta a papírtörlőtekercset a pultról, és csatlakozott Brickhez a földön. – Ez csak ketchup.

– És mit keres szanaszét a konyhámban? – értetlenkedett Dolores.

– Baleset történt – jelentette Brick önként.

Remi huncut vigyorral nézett rá.

– Nagyapa és Brick amőbáztak, miközben mac and cheese-t ettünk, én pedig meséltem nekik, hogy a barátnőm, Tammy Kim ketchuppel szereti, de nem hittek nekem. Úgyhogy meg akartam kóstoltatni velük, de aztán bejött Spencer, és azt hiszem, véletlenül megnyomtam a flakont…

– Nagyapa és Brick amőbáztak? – szakította félbe a nagyanyja.

– És ettünk – tette hozzá Brick.

A nagyanyja majdnem elsírta magát, amikor átvágott a konyhán, és a férje vékony vállára tette a kezét. Szemügyre vette a tányérokat, a papírt meg a filctollat, majd puszit nyomott nagyapa kopasz fejére.

– A hajad… szép lett. – Nagyapa lassan formálta a szavakat.

– Te vén sármőr – suttogta a nagyi.

Brick úgy érezte, mintha egy intim pillanatba zavarna bele, ezért magukra akarta hagyni őket. Remi is hasonlóan vélekedhetett, mert a folyosó felé biccentett a fejével.

– Segítek kivinni a szemetet, Brick – közölte vidáman.

Megvárta, amíg a férfi kiemelte a zsákot a szemetesből, majd a ház hátsó része felé kísérte. A lány kinyitotta előtte az ajtót, és együtt léptek ki a hátsó teraszra.

– Soha nem láttam még senkit, aki ennyi hazugsággal ennyi jót tett volna – szólalt meg Brick, amikor már hallótávolságon kívül voltak.

– Ezt bóknak veszem – felelte a lány vidáman, és lekapta a fémfedelet a szemetesről. A férfi beledobta a zsákot. – A csapatmunkával álmokat lehet valóra váltani – mondta, majd becsukta a fedelet, és megtörölte a kezét a nadrágjában.

– Köszönöm, amit odabent tettél – kezdte. – Az egészet. A nagyi aggódott érte.

– Alig csináltam valamit – tiltakozott a lány. – Csak néha az emberek eszébe kell juttatni, hogy bőven van még miért élni.

Brick lehajtotta a fejét, és a lábára pillantott.

– Hát, köszönöm, hogy emlékeztetted rá.

– Gondolod, hogy Spence megbocsát nekem azért az átkozott rövidnadrágért? – kérdezte, de a hangján nem hallatszott, hogy nagyon aggódna emiatt.

– Előbb-utóbb. Valószínűleg.

– Azt hiszem, jobb, ha hazamegyek. Meg kell írnom egy esszét, amiről azt mondtam apámnak, hogy pénteken befejeztem.

Nem először kapta magát azon, hogy nem találja a szavakat a lány közelében. Remington Ford csupa bajkeverés és napfény volt.

– Hát akkor majd találkozunk – búcsúzott.

A lány átvágott az udvaron a hátsó kapu felé.

– Tudod, ha ezt az egész tornácot beburkolnád, szép nagy lakótere lehetne a nagyapádnak – tűnődött hangosan.

Brick felmordult.

– Nos, biztos vagyok benne, hogy még sokat fogunk találkozni. Szia!

A férfi nem szólt semmit, csak figyelte, ahogy a lány a ház oldalához sétál, és kimegy a kapun.

7. fejezet

Hiába a folyamatosan változó világ a maga sötét tetteivel és behízelgő szörnyeivel, Mackinac szilárdan, állhatatosan ugyanaz maradt. A szülei asztalánál mindig fenntartottak egy helyet Remi számára. A pulton most is egy üveg karamellás cukorka volt. És az apja még mindig nem akarta, hogy útban legyen a konyhában.

– Aú! – Remi megdörzsölte a csípést, amit a konyharuha okozott, amivel a férfi rácsapott.

– Menj el a sütőtől, Remi – parancsolta, és bepárásodott a szemüvege, amikor kinyitotta az ajtót, hogy megnézze a pulykát.

– Apa, azt hiszem, tudom, hogy kell viselkedni a konyhában, amikor nyitva van a sütő ajtaja – mondta, miközben leült a székre, és kicsomagolt egy cukorkát.

– Emlékeztesselek arra, amikor szóltam, hogy forró a tűzhely, te mégis úgy kaptál felé, mintha egy tál sült krumpli lenne? – szidta meg Gilbert, ahogy becsukta az ajtót, és letörölte a húshőmérőt.

– Kétéves voltam. Ahogyan anya sem vetheti a szememre, hogy meddig vajúdott velem, úgy te sem hibáztathatsz azért, amit kétévesen csináltam.

Az apja átnyúlt a pulton, és összeborzolta a lánya haját.

– Jól aludtál múlt éjjel a puccos tóparti kunyhódban? Fáradtnak tűnsz. Egyébként miből fizeted annak a háznak a bérleti díját?

Volt néhány dolog, amit ideje lenne elmesélnie a családjának. Néhány dolog, amit a kartörés előtt alig várt, hogy megoszthasson velük. De aztán minden elcsesződött.

Szerencsére megmenekült a válaszadástól – vagy a hazugságtól –, mert időközben megérkezett a nővére.

– Megjöttünk! – hallatszott a kiáltás a bejárati ajtó felől, ahol az érkezők épp a kabátokat vették le, miközben a gyerekek zajongtak.