Hampton Sides

Cook kapitány

felfedezései és végzetes útja

részlet

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Hampton Sides: The Wide Wide Sea: Imperial Ambition, First Contact and the Fateful Final Voyage of Captain James Cook

First published in the United States by Doubleday, a division of Penguin Random House LLC, New York.

Copyright © 2024 by Hampton Sides
Hungarian translation © Gellért Marcell, 2024

© Athenaeum Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 578 4

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztő: Papp Sándor Zsigmond
Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Korrektor: Csémi Judit

IMÁDOTT ANNÁMNAK

múlhatatlan szeretettel

Magam voltam, jaj, be magam,

a nagy-nagy tengeren,

nem akadt szent, aki megkönyörült

haldokló lelkemen.

Samul Taylor Coleridge:
Rege a vén tengerészről
(Szabó Lőrinc fordítása)

A SZERZŐ ELŐSZAVA

Az utóbbi években, a birodalmi örökség átfogó újraértékelésének során felerősödtek azok a kritikus hangok, amelyek kétségbe vonják James Cook kapitány felfedezőútjainak eredményeit. Cook egy térképészeti ismeretekben jártas felfedező volt, nem a gyarmatosítást szolgáló hódító. A gyarmatosításhoz vezető első lépés azonban, amint ezt a történelem számtalan példával bizonyítja, az addig ismeretlen területek felfedezése és feltérképezése volt. Cook nyitotta meg az utat a megszállók, a lőfegyverek, az addig ismeretlen kórokozók, az alkohol, a pénz, a bálna- és fókavadászok, a prémkereskedők, az ültetvényesek és a misszionáriusok számára.

Nem csoda, hogy a csendes-óceáni szigetvilág bennszülött népei, Új-Zélandtól Alaszkáig, Cookban a mai napig a gyarmatosítás, az európai hódítók kegyetlenségeinek megtestesítőjét látják. A világ számos pontján szitkok kíséretében emlegetik a nevét, de nem azért, amit tett, hanem mindazért a rosszért, amelyet a felfedezőútjaival rászabadított a szigetvilágra. Sokan azt is az ő számlájára írják, hogy az általa felfedezett bennszülött népeket, a szigetvilág őslakosainak érdekeit, kultúráját hosszú ideig semmibe vették a hódítók.

Az elmúlt években több emlékművét is megrongálták, az útjai során gyűjtött, korábban felbecsülhetetlen értékűnek tartott tárgyakat, műalkotásokat száműzték a múzeumokból és kiállítótermekből (igaz, sok esetben azzal a céllal, hogy visszajuttassák őket a származási helyükre). A Cook-szigetek lakossága komolyan fontolgatja, hogy megváltoztatják a szigetcsoport nevét. 2021-ben a Brit Kolumbia-i Victoriában az őslakos indiánokból álló tüntetők a kikötőben ledöntötték a kapitány szobrát. Cookra ma már sokan úgy tekintenek, mint a Csendes-óceán Kolumbuszára.

Volt idő, amikor a kapitány három, maratoni hosszúságú felfedezőútját egyszerre tartották vakmerő kalandnak és a felvilágosodást szolgáló nemes vállalkozásnak, amely sokat tett a tudomány gazdagításáért, földrajzi ismereteink gyarapításáért. Cook egy olyan korban járta a tengereket, amikor az ismeretlen világok feltárásának bűvölete vezérelte a tudós felfedezőket, hogy felmérjék és leírják az új világrészeket, addig ismeretlen növény- és állatfajokat gyűjtsenek be, és felvegyék a kapcsolatot e távoli területek lakóival. Felfedezőútjai nagy hatással voltak a romantikus mozgalom képviselőire, előmozdították az orvostudomány, a botanika és az antropológia fejlődését, és Coleridge-től Melville-ig jeles írók egész sorának szolgáltak inspirációs forrásként. A Cook odüsszeiáit megörökítő naplókból bestsellerek lettek a könyvpiacon, népszerű versek, regények, színdarabok, operák és képregények merítettek belőlük (mi több, a Star Trek című tévésorozat Enterprise csillaghajójának Kirk kapitányát is részben Cookról mintázták).

Az érdemeit ma mégis egyre hevesebben vitatják, elsősorban Polinéziában, ahol őt teszik felelőssé – Alan Moorehead történész elhíresült kifejezésével élve – azért a „végzetes csapásért”, amely a szigetvilág ősi kultúráinak elsorvasztásához vezetett. Mooreheadet elsősorban „az a végzetes pillanat” foglalkoztatta, amikor „egy hermetikusan zárt társadalmi kapszulát feltörtek”, Cook expedíciói pedig éppen ezt a sorsdöntő eseményt példázták. A kapitány három útja együttesen egy morálisan meglehetősen komplikált narratívát alkot, amely számos aktuális, megválaszolandó kérdést vet fel a ma embere számára. Eurocentrizmus, patriarchális társadalmi berendezkedés, felhatalmazás, mérgező maszkulinitás, kulturális kisajátítás, az invazív fajok pusztító hatása a szigetek biodiverzitására – hogy csak a legfontosabbakat említsük. Ezeknek a diskurzusoknak a történelmi gyökerei ezekig az utakig nyúlnak vissza.

A Cook iránt egyre erőteljesebben növekvő ellenszenv közepette kezdtem el kutatni a harmadik expedíció történetét. Mind időtartamát, mind a megtett kilométerek számát tekintve ez volt a leghosszabb és egyben legdrámaibb útja. Úgy éreztem, eljött az ideje, hogy tisztább képet kapjunk erről a rendkívüli emberről, akinek az expedíciói egymásnak gyökeresen ellentmondó – hol keserűen elmarasztaló, hol felmagasztaló – nézetek kereszttüzébe kerültek. Nem hagyott nyugodni a kérdés: mi az oka, hogy a többi, hozzá hasonlóan híres európai felfedező, Magellán, Tasman, Cabrillo vagy Bougainville személye és útjaik nem kavartak ekkora port. Miért pont Cook került korunkban a támadások kereszttüzébe?

Nem könnyű megválaszolni ezt a kérdést – ahogy minden bizonnyal sok más, ehhez kapcsolódó kérdést sem –, de remélem, hogy ez a könyv hozzásegíti majd az olvasót, hogy a tények ismeretében maga keressen választ a benne felvetett kérdésekre. Elképzelhető, hogy a személyét ért, egyre sokasodó negatív kritikák okát Cook személyiségében, pontosabban annak változásában kell keresnünk. Tény, hogy a harmadik útján a híres kapitány már nem az az ember volt, akinek korábban megismerték. Történészek és igazságügyi orvosszakértők próbáltak elfogadható választ találni a kérdésre, hogy mi lehetett ennek a változásnak az oka: testi vagy lelki eredetű betegség, netán valamilyen spirituális természetű trauma, de akár ez, akár az, annyi bizonyos, hogy sok tekintetben átalakult. Szeszélyes, kiszámíthatatlan lett, és elveszítette korábbi ítélőképességét, ami nagyban hozzájárult az expedíció sikertelenségéhez, és vélhetően személyes tragédiájához is.

A könyv írásakor nem hagytam figyelmen kívül azokat az újabban felmerült kritikai észrevételeket, amelyeket érdekesnek vagy fontosnak tartottam. Igyekeztem a lehető legteljesebb képet megrajzolni Cook alakjáról, csakúgy, mint magáról az expedícióról, és annak vélt vagy valós célkitűzéseiről. Nem csinálok belőle sem hőst, sem gonoszt, ahogy nem öltöm magamra a védőügyvéd palástját sem. Csupán igyekszem hű képet festeni mindarról, ami ezen a páratlanul ambiciózus, és súlyos következményekkel járó, számára tragikus véget ért utolsó útján történt.

Előre kell bocsátanom, hogy a felfedezés szót fenntartásokkal használom. A könyvben igyekeztem egyértelművé tenni, hogy sok esetben tévesen neki tulajdonítják egyes területek, többek között Új-Zéland, Ausztrália vagy a Cook-szigetek felfedezését. Fontosnak tartom hangsúlyozni, még akkor is, ha ez sokak számára egyértelmű, hogy ezeket a területeket, amelyeknek fontos szerepe van a történetben, sok más csendes-óceáni szigethez hasonlóan, már sokkal korábban „felfedezték” olyan rettenthetetlen hajósok, mint az ókori Polinézia lakói. A Cook és expedíciója többi tagja által elnevezett és leírt földrajzi képződmények és életformák többségének már volt neve az ott élő bennszülöttek nyelvén. Az expedíció tagjainak útleírásaiban „felderítetlennek”, „érintetlennek” tekintett területek már évszázadok, ha nem évezredek óta lakottak voltak.

Bizonyos esetekben azonban kétségtelenül Cook volt az első európai felfedező, vagy legalábbis egyike az első európai felfedezőknek. Más esetekben, ha pontosan akarunk fogalmazni, meg kell elégednünk azzal, hogy a kapitány és társai csupán korai, jóllehet a jövő szempontjából fontos látogatók voltak az egyes területeken.

Cookot elsősorban elképesztő térképészeti tudása különböztette meg felfedezőtársai többségétől. Veleszületett rendkívüli adottságai és csillagászati ismeretei birtokában a legkorszerűbb navigációs technológiára támaszkodva készítette el az általa bejárt területek pontos térképét. Hazatérte után a pontos koordinátákkal megrajzolt földrajzi képződmények végérvényesen felkerültek az újonnan készült térképekre, amelyek jelentős hányadát számos országban kiadták. Úti beszámolóiban arra is kitért, hol találhatóak a legjobb kikötők, hol lelt barátságos fogadtatásra a bennszülöttek részéről, hol szerezhető be a hajósok számára megfelelő élelem és ivóvíz. Pontosan megadta a földrajzi helyzetét számos olyan szigetnek, amelynek lakói időtlen idők óta teljes elszigeteltségben éltek. Ezek a népek Cook látogatása óta már nem tudtak többé elrejtőzni a világ szeme elől.

Úti beszámolóiban rendre felbukkan a magántulajdon kérdése. Több szigeten is, ahol kikötöttek az út során – különösen a polinéziai szigeteken – rendszeressé váltak a lopások, ami komoly bosszúságot okozott neki és a társainak. Az esetek többségében fémtárgyak tűntek el a hajókról. A naplóiban számos alkalommal megemlíti a lopásokat és az értük kiszabott büntetéseket, a bennszülött tetteseket pedig közönséges bűnözőknek tartotta, és úgy is bánt velük. A halála is egy ilyen eset következménye volt.

A polinéziai és más bennszülött népek, amelyekkel Cook kapcsolatba került az útjai során, gyökeresen másként viszonyultak a tulajdonhoz, mint mi, európaiak. A polinéziaiak, akiknek a társadalmában szinte minden vagyontárgy köztulajdonnak számított, nem tekintették lopásnak, ha elvittek valamit Cook hajóiról, annál inkább nem, mert a kapitány és a legénysége már az ilyen esetek előtt bőségesen ellátták magukat (ezt is tekinthetnénk ugyanúgy lopásnak) mindazzal – élelemmel, ivóvízzel, takarmánnyal, a hajók javításához szükséges faanyaggal és más véges erőforrásokkal –, amire szükségük volt az út folytatásához. A szigetlakók úgy vélekedtek, hogy Cook sajnálja tőlük azt az anyagot – a vasat –, amit amúgy a föld adott neki, ezért osztoznia kellene rajta mindenkivel. A hajóin bőségesen volt ebből a fémből, míg a szigetlakóknak egyáltalán nem voltak vasból készült tárgyaik. Sokan igyekeztek egyértelműen meghatározni, mit tekintettek Cook és a társai egybehangzóan lopásnak, én igyekeztem objektíven, előítéletek nélkül leírni ezeket az eseményeket, nem hagyva figyelmen kívül a mögöttes okokat, azokat a kulturális különbségeket, amelyek meghatározzák, mit jelent az európai ember és mit a bennszülöttek számára a tulajdon, az anyagi javak birtoklása.

Van még egy érzékeny téma, ami újra és újra felbukkan a történetben, ez pedig nem más, mint a szexuális szokások kérdése. Cook legénységének többsége tizenéves fiúkból és huszonéves férfiakból állt, akiknek, a tisztek és a hajón tartózkodó tudósok többségéhez hasonlóan, folyton a szexen járt az esze. A kapitány a beszámolók egybehangzó tanúsága szerint kerülte a szexuális érintkezést a bennszülöttekkel, szemben a matrózaival, akik minden kínálkozó alkalmat megragadtak. A huszonegyedik századi olvasó nyilván nehezen tud napirendre térni a tény fölött, hogy többségük csupán a szexuális vágyaik kielégítését szolgáló játékszernek tekintette a bennszülött nőket. De az ilyen eseteket taglaló, könnyed hangvételű, nemegyszer kifejezetten érzéki leírások nagy száma megköveteli, hogy foglalkozzunk ezzel a kérdéssel is. Tahitin, Hawaiin és több más szigeten is a bennszülött nők önként, készségesen létesítettek szexuális kapcsolatot a hajók legénységének tagjaival, és nem egy esetben kölcsönös vonzalmon alapuló romantikus kapcsolatok születtek a találkozásokból. De miután elenyészően kevés írásos anyag áll rendelkezésünkre, amelyből megtudhatnánk, hogy a nőket milyen érzések vezették és mit gondoltak minderről, csak a hátrahagyott beszámolókra hagyatkozhatunk, amelyek sajnos kivétel nélkül angolok és férfiak szemszögéből foglalkoznak a témával.

Átolvasva a beszámolókat, többször is feltettem magamnak a kérdést: hogyan találhatták a fiatal polinéziai nők vonzónak Cook legénységének tagjait, ezeket a fehér bőrű idegeneket a rossz fogaikkal, a több hónapos tengeri út alatt elnyűtt, verejtéktől bűzlő ruháikban? Tényleg olyan készségesen, őszinte vonzalomtól vezérelve közeledtek hozzájuk, ahogy azt a brit matrózok leírják a naplóikban? Vagy elképzelhető, hogy a helyi közösségek vezetői, papok vagy törzsfőnökök rendelkeztek így a kulisszák mögött, arra utasítva a családok fiatal nőtagjait – lányokat, nővéreket, unokahúgokat –, hogy csábítsák el a látogatókat? Milyen megfontolás vagy ügyesen leplezett stratégia vezérelhette őket? Talán úgy gondolták, hogy ha szexuális kapcsolatba lépnek velük, magukévá tehetik vagy semlegesíthetik Cook embereinek vélt erejét, hatalmát? Számos történész, antropológus és szexuálpszichológus próbált elfogadható választ találni ezekre a kérdésekre. Vannak antropológusok, akik úgy vélik, hogy a fiatal polinéziai nők így próbáltak, hacsak egy rövid időre is, lázadni azok ellen az évszázadok során tabuvá kövesedett drákói szabályok ellen, amelyeket egy férfiak uralta társadalom kényszerített rájuk. Más kutatók szerint sokkal egyszerűbb a magyarázat: csupán szexuális örömöket kerestek, a kaland, az új élmények utáni olthatatlan vágy hajtotta őket a matrózok karjaiba. A fiatal polinéziai nők nyíltan, gátlások nélkül éltek szexuális életet. A zsidó-keresztény tabukat nem ismerték, ahogy a cölibátust sem, a mezítelenségben és a szexualitásuk nyílt megélésében számukra nem volt semmi szégyellnivaló, így bűntudatot sem ébresztett bennük. Éltek a trópusi klíma kínálta lehetőségekkel, és maximálisan ki is élvezték azokat. A nemiségükben volt az erejük, és a szexuális szabadságukban semmi és senki nem korlátozta őket.

Ennek a könyvnek jelentős része Cook hajónaplóin, valamint az expedíció résztvevőinek írásos beszámolóin, feljegyzésein alapul. Ezek egy része „hivatalos” dokumentum, más része nem publikálásra szánt, személyes feljegyzés, amit a brit kormány engedélye nélkül adtak ki. A szó szerinti idézeteken, amelyeket ezekből a régi dokumentumokból vettem, a könnyebb érthetőség kedvéért alkalmanként módosítottam, az archaizmusokat kiküszöböltem, a régies írásmódokat és központozást a mai gyakorlathoz igazítottam (így lett a „ye”-ből „the”, az „&”-ből „and” és így tovább). Más idézetek azonban szó szerint megegyeznek a 18. században lúdtollal írt dokumentumok szövegével. Munkám során ámulva tapasztaltam, hogy milyen erőteljes hangú, élő, két és fél évszázad múltán is tisztán érthető szövegekkel dolgozhattam.

Tekintettel a bennszülöttektől ránk maradt írásos dokumentumok elenyésző számára, a forrásaim túlnyomó többsége az angolok szemszögéből tárgyalja a történteket. E dokumentumok hiányát ellensúlyozandó, igyekeztem minden kínálkozó alkalommal beépíteni a szövegbe a bennszülötteknél szájhagyomány útján megőrzött történeti anyagot, ami nem kevésbé fontos részét képezi a könyvnek, mint a régészeti, antropológiai és természetrajzi kutatások eredményei, valamint a saját útjaim során szerzett élmények és tapasztalatok, amelyeket Cook harmadik útjának számos állomáshelyén szereztem. A rendelkezésemre álló anyagi források és az idő szűkössége, valamint a globális járvány során bevezetett utazási korlátozások miatt nem tudtam eljutni Cook minden állomáshelyére, de az évek során így is felejthetetlen utakat tettem többek között Új-Zélandra, Tasmaniába, a Társaság-szigetekre, az oregoni és washingtoni partvidékre, a Vancouver-szigetre, Alaszkába, Oroszország távol-keleti partjaira, Hawaiira és Angliába.

Végezetül előre kell bocsátanom, hogy ez a könyv nem életrajz, hanem egy expedíció történeti alapokra építő elbeszélése, melynek több mint 180 résztvevője a hároméves út során sokezer tengeri mérföldet tett meg két vitorláshajóval az óceánok végtelen vizein. Az 1776 júliusában kezdődött felfedezőút történelmi jelentőségéhez ma már nem fér kétség. A könyv egyszerre szól Cook kapitányról és az expedíció többi résztvevőjéről, akik az ő vezérlete alatt tették meg ezt az eposzi léptékű, felejthetetlen utat, James Cook utolsó útját a Csendes-óceánon. Mindnyájan részesei voltak ennek a monumentális vállalkozásnak, amely pozitív és negatív értelemben egyaránt maradandó hatást gyakorolt a világtörténelem alakulására.

A kapitány és legénysége egy páratlanul izgalmas korban vágott neki ennek az útnak, amikor földünk korabeli térképeit óriási kiterjedésű fehér foltok tarkították, amikor voltak még olyan ismeretlen területek, amelyeket addig nem látott emberi szem, amikor voltak még olyan egymástól távoli és radikálisan különböző civilizációk, amelyek ennek az útnak a során kerültek először kapcsolatba egymással.

A NAGY-NAGY TENGEREN

Ó, Lono, ki az égben lakozol,

Hol kicsiny, hol gigászi felhőkben,

Hol éberen figyelsz,

Hol mélázva nézed a lenti világot…

Te vagy a mennydörgés, Lono,

Az égiháború,

A tengert felkorbácsoló vihar.

Ősi hawaii ének

PROLÓGUS
És kiáltoztak egyre hangosabban

Hawaii-szigetek, Kauai, 1778. január

Aznap éjjel, amikor a hajók feltűntek, néhány halász fáklyafénynél vetette ki a hálóit a part menti vizeken. Mapua, az egyik bennszülött vette észre őket elsőként. Döbbenten meredt a kísérteties jelenésre. Hatalmas, a víz fölé tornyosuló árnyék közeledett a nyílt tenger felől. A tetején tűz égett, az oldalán lyukak voltak, az elején pedig egy hosszú lándzsa, akár a kardhal hegyes orra. Hamarosan egy másik hasonló árnyék is feltűnt az első mögött. Mapuának sejtelme sem volt róla, mi lehet ez, de abban biztos volt, hogy valami baljós szél hozta ide, a partjaikhoz.

Mapua és a társai sietve partra eveztek. A szájhagyomány útján megőrzött beszámolók alapján, amelyeket egy hawaii történész, Samuel Mánaiakalani Kamakau gyűjtött össze, „mindnyájan halálra rémültek a fenyegető jelenésektől”.1 A halászok a faluba érve Kaeóhoz, a törzsfőnökhöz siettek, és beszámoltak neki a különös jövevényekről.

Másnap reggel a két leviatán már a part közelében lebegett a vízen. Vajon mi lehetett ez a két látomás? Honnan jöttek? És mit akarnak? „Mi az a sok ág rajtuk?”,2 kérdezte álmélkodva az egyik falubeli (vélhetően a hajók árbócaira és keresztrúdjaira gondolt). „Óriási úszó fák lehetnek”, vélte egy másik.

„Ez nem egy megszokott dolog”,3 vetette ellen a törzs főpapja, a kahuna. Szerinte úszó szentélyek voltak, az istenek házai. Csodálatos építmények. Az ágai lépcsők, amelyek a mennybe vezetnek.

Kamakau beszámolója szerint, ahogy a két hajó közeledett a parthoz, a falu lakói ámulva, döbbent csodálkozással nézték a „lenyűgöző szörnyeket”.4 Rövidesen tekintélyes tömeg verődött össze a parton, „rémült kiáltozásuk betöltötte az egész öblöt”.5 Ahogy a két hajó kísérteties csendben, hol kifeszülő, hol elernyedő vitorlákkal közelített, olyanok voltak, mint két óriási tüskésrája, amelyek most bukkantak a felszínre a tenger mélyéről.

Néhány kenut vízre bocsátottak, hogy közelebbről is szemügyre vegyék a jelenéseket, és a bátor evezősök olyan közel merészkedtek hozzájuk, hogy tisztán ki tudták venni a fedélzeten mozgó emberformájú lények alakjait. Miután még sosem láttak háromszögletű kalapokat, azt hitték, hogy ilyen furcsán deformált az idegen lények feje. A tengerésztisztek testhezálló egyenruháját a bőrüknek nézték. Az egyik evezős úgy írta le őket, hogy „a bőrük gyűrötten lötyögött rajtuk”.6 Miután még sosem láttak zsebeket, azt hitték, hogy azok a viselőik testébe nyíló kis ajtók. „Ezeken a nyílásokon keresztül vesznek elő magukból mindenféle értékes dolgokat, a testük telis-tele van kincsekkel!”7

Amint a hajók a part felé tartottak, úgy nőtt az álmélkodó tömeg, és a fövenyt betöltötte izgatott kiáltozásuk. A féktelen félelem és az eksztatikus elragadtatás hangjai voltak ezek. Érezték, hogy valamilyen baljós esemény részesei, hogy valami olyasmi vette kezdetét, ami elkerülhetetlenül és örökre megváltoztatja az életüket.

Ahogy Kamakau leírja: „Az öblöt betöltötte a hangzavar, és a szigetlakók csak kiáltoztak, egyre hangosabban és hangosabban.”8

ELSŐ KÖNYV

Az első európai hajós

Amikor Cook az admiralitást szolgálta,

A hajóskapitányok…

Varázslók voltak inkább

… [és] uralták a tengert,

A vérük hajtotta őket és hajóikat, nem gőz és tankönyvből nyert tudomány,

Míg szakadtak a vitorlák, kötelek, tőből tört az árbóc –

Parókás démonok voltak, potens mágusok,

Kiknek nyitott könyv volt a csillagos éj,

Mi másoknak csak kusza fényszövevény.

Kenneth Slessor: Cook kapitány öt látomása

1. Aki felfedezte azt, ami nincs

1776-ban Cook már országszerte híres, ünnepelt személyiség volt, valóságos hős. Vezető tudósok kérték ki a véleményét fontos kérdésekben, a legelismertebb festők invitálták műtermeikbe, hogy elkészítsék a portréját. III. György király is fogadta, és kinevezte sorhajókapitánynak, amivel megnyitotta előtte az utat az admirálisi rangfokozat felé.

A yorkshire-i lápvidék szegény sorba született, egyszerű fia ekkor már a legelőkelőbb társadalmi körökben mozgott, keresett vendége volt a londoni arisztokrácia törzshelyeinek: kávéházaknak, magánszalonoknak és exkluzív kluboknak. A Lordok Házában elhangzott egyik beszédben „Európa legnagyobb hajósaként” emlegették. A legfelsőbb politikai körökben sokan úgy tekintettek rá, mint minden idők legnagyobb angol felfedezőjére, aki még Ansont, Hudsont és Drake-et is túlszárnyalta. A nagyhírű Royal Society (Királyi Természettudományos Társaság) is a tagjai közé választotta, és hamarosan elnyerte a társaság legrangosabb kitüntetését, a Copley-érmet. Sokan vélekedtek úgy, hogy a lovagi cím sem várathat sokáig magára.

Cook alig hat hónappal korábban tért vissza második föld körüli útjáról. Felfedezőútja során eljutott az Antarktisz közelébe, bejárta a Csendes-óceán számos, addig ismeretlen részét, amelyekről lenyűgözően pontos térképeket készített, ezzel gazdagítva kora földrajzi ismereteinek tárházát. Ezeregyszáz napot töltött a tengeren, és a hajójával megtett több mint százezer tengeri mérföldet. Déli irányban messzebbre jutott a Csendes-óceánon, mint bárki a felfedezőelődjei közül.

Expedíciója elsődleges célkitűzése volt, hogy bejárja a déli óceánokat, és kiderítse, létezik-e a korabeli feltevések szerint a déli féltekén elterülő ismeretlen földrész, a Terra Australis Incognita. Számos tudós vélekedett úgy, hogy léteznie kell egy óriási méretű, Ausztráliánál is nagyobb déli földrésznek, ami képes ellensúlyozni az északi féltekén elhelyezkedő hatalmas kiterjedésű szárazföldek túlsúlyát. Egy ilyen déli szuperkontinens nélkül – vélekedtek – az északi félteke túlsúlya miatt a Föld kibillenne egyensúlyi helyzetéből, és kisodródna az űrbe. A neves flamand térképész, Gerardus Mercator egyenesen úgy fogalmazott, hogy „egy ilyen ingatag bolygó pusztulásra lenne ítélve a csillagok között”.1

A déli szuperkontinens létét bizonygató szaktekintélyek közül az elmélet legelszántabb és leghangosabb híve egy skót földrajztudós, Alexander Dalrymple volt, aki biztos volt benne, hogy az ismeretlen földrészt több millió ember lakja. Cooknak voltak kétségei e feltevésekkel kapcsolatban, de tisztában volt vele, milyen jelentős tudományos hozadéka lehet egy expedíciónak, amely felderíti a délen fekvő óceán távoli, addig ismeretlen tartományait.

Cook hajója, az HMS Resolution és kísérőhajója, az HMS Adventure 1772 júliusában indult útnak Angliából. Az Adventure Új-Zéland partjainál elszakadt a Resolutiontől, és nem sokkal ezután vissza is tért Angliába, Cook azonban folytatta az utat, és elsőként a hajózás történetében áthaladt a Déli-sarkkörön (jóllehet egyes feltevések szerint maori hajósok is elmerészkedtek már ilyen távolságra Új-Zélandtól az ókorban). A kapitány több ponton is mélyen behatolt a déli tengerekbe, egy alkalommal eljutott a déli szélesség 71. fokáig és 10. percéig. Jóllehet óriási jéghegyek között navigálva, dermesztő hidegben alig száz tengeri mérföldre megközelítette az Antarktiszt, egész útja során sehol nem találta nyomát egy kontinens méretű déli földrésznek.

1774 novemberében Cook felhagyott a további kutatással, és maga mögött hagyva a Déli-Jeges-tengert, északnak fordult a Resolutionnel. Hazatérve kijelentette, hogy a feltételezett szuperkontinens nem létezik, és az admiralitás, miután meggyőződött róla, milyen alaposan feltérképezte a szóban forgó területet, hitelt adott a szavának. Ez a „negatív felfedezés”, amivel bebizonyította, hogy valami, amiről sokan úgy vélték, hogy létezik, valójában nincs, mérföldkő volt a hajózás történetében. Ahogy egyik biográfusa írja: „véglegesen leszámolt egy téves feltevéssel”.2

„Ha nem sikerült felfedeznem egy új kontinenst – írta Cook az egyik naplójában –, akkor az azért volt, mert nem létezik, és nem azért, mert nem találtam meg.”3 Ennek ellenére nem zárta ki egy lehetséges, de a feltételezett Terra Australis Incognitánál lényegesen kisebb déli kontinens létezését. Fejtegetésében arra a következtetésre jutott, hogy ha létezik is egy ilyen szárazföld a déli félteke alján, akkor azt jég zárja körül, így hajóval megközelíthetetlen, „egy lakatlan ország” – ahogy írja –, „amelyet arra kárhoztatott a természet, hogy soha ne érezze a nap melegét, soha ne szabaduljon ki a jég és a hó fogságából”. Több mint száz évnek kellett eltelnie, hogy a felfedezők elérjék az Antarktisz, egy önmagában korántsem kis méretű, de a mitikus Terra Australisnál lényegesen kisebb földrész fagyott partvidékét.

A hosszú keresés során azokon a kietlen, fagyos szélességi fokokon Cook több alkalommal is nyíltan, imponáló őszinteséggel fogalmazta meg, milyen cél vezérelte, amikor vállalkozott erre a felfedezőútra: „nem csupán messzebbre szeretnék jutni, mint bárki más előttem, de olyan messzire, amennyire az ember számára egyáltalán lehetséges”.4

James Cook tagbaszakadt, keménykötésű férfi volt, a róla készült festményekről egy magas homlokú, sűrű, egykor vörösesbarna, de már erősen őszülő hajú, cserzett arcbőrű, szigorú tekintetű alak néz vissza ránk. Az átlagosnál magasabb termete – fiatalabb korában 188 cm magas volt – már kissé meghajlott a szüntelen és kényszerű görnyedéstől őfelsége hajóinak szűkös folyosóin és raktereiben. Markáns arcvonások, sasorr, erőteljes áll, közepén enyhe bevágás, mélyen ülő szempár, átható tekintet. Ujjai vaskosak voltak és durvák, mint általában a tengerészeknek, mégis mesteri módon tudta kezelni a szextánsokat, kvadránsokat, az ő korában használt, legfinomabb mozgásokat igénylő navigációs műszereket is. Jobb tenyerén a hüvelykujja és a mutatóujja között egy csúnya forradás húzódott, egy baleset nyoma, amely még Kanadában érte fiatal korában, amikor egy lőporosszaru felrobbant a kezében. A detonáció akár meg is ölhette volna, és gyakran kesztyűt viselt a jobb kezén, hogy védje vagy eltakarja a sebhelyet.

Az ivásban mértéket tartott, és indulatos természete ellenére – csak akkor jött ki a sodrából, ha felbosszantották – kerülte a káromkodást. Nem volt kifejezetten vallásos, bár hajósinas korában a kereskedelmi flottánál kvékerek felügyelete alatt tanulta ki a mesterséget. Ekkor tette magáévá mindazokat az erényeket – mértékletesség, takarékosság, egyszerűség, szerénység, őszinteség, szigorú munkamorál, az elbizakodottság és kérkedés megvetése –, amelyek egész élete során jellemezték. Modora meglehetősen nyers volt, többnyire rövid, egy szótagú szavakból álló kijelentő mondatokban közölte a mondandóját, jellegzetes yorkshire-i tájszólásban. A kvékerek többségére jellemző volt a kedélytelenség, és ez Cook viselkedését is meghatározta, de tudott mosolyogni is, és gyakran, amikor a legkevésbé számítottak rá, akár írásban, akár élőszóban, egy-egy tréfára, vicces szófordulatra is futotta tőle.

Mindenben az egyszerűségre törekedett, ez jellemezte az öltözködését, a beszédstílusát, a környezetét, még az étkezését is. A legegyszerűbb ételeket kedvelte legjobban: a savanyú káposztát, zöldborsót, de a számára ismeretlen polinéziai ételeket is gondolkodás nélkül elfogyasztotta, legyen az sült kutyahús vagy káva, amit egy törzsfőnök valamelyik szolgája megrágott, majd bőséges nyállal vegyítve beleköpött egy csészébe a számára. Cook nem volt válogatós. Egy tengerészkadét szerint, aki a hajóján szolgált „minden halandó közül neki voltak a legérzéketlenebbek az ízlelőbimbói”.5 A gyomra vasból volt, és kötelességének érezte, hogy mindent megkóstoljon, amit elé raktak az asztalon. Egy másik fiatal tiszt azt írta róla, hogy „a gyomra a legvisszataszítóbb ételekkel is gond nélkül megbirkózott”.6

Az otthonát is ugyanez a szerénység és igénytelenség jellemezte. Egy téglából épült kis sorházban lakott a feleségével, Elizabethtel, egy jó hírű kocsmáros leányával a Mile End nevű forgalmas utcában, Kelet-London egyik, Temzéhez közeli, sűrűn lakott külvárosában. Igaz, az elmúlt hét év alatt nem sok időt töltött itt. Mind az öt gyermeke születésekor kint volt a tengeren, és akkor is, amikor hármat közülük tragikusan korán eltemettek. Legidősebb fia, James tizenkét évesen már a haditengerészet portsmouthi akadémiáján tanult, és egy évvel fiatalabb fiuk, Nathaniel is oda készült. Elizabeth pedig már a hetedik hónapban volt a következő gyerekükkel.

De Cook akkor sem volt igazán otthon, amikor otthon tartózkodott, annak ellenére, hogy kétségtelenül élvezte azokat a rövid időszakokat, amikor a feleségével lehetett, aki tizenhárom évvel fiatalabb volt nála. Elizabeth erős akaratú, határozott nő volt, kapcsolatukat pedig a korszakban nem ritka – különösen ilyen nagy korkülönbség esetén –, kölcsönös tiszteleten alapuló udvarias távolságtartás jellemezte. Elizabeth Mr. Cooknak szólította a férjét.

A hosszú járatú hajók kapitányán azonban rövid időn belül úrrá lett a nyugtalanság a szárazföldön. Igazán csak a tengeren érezte magát otthon, ahol a hajózás protokollja és ritmusa szerint élhetett. Akkor volt elemében, ha feladata volt, ha szembenézhetett egy kihívással, ha részese lehetett egy rendkívüli vállalkozásnak. „Számára a tevékenység volt az élet, a semmittevés pedig a halál”,7 írta róla az egyik tisztje. Cook csak akkor volt boldog, ha kapitányként irányíthatott egy hajót. Az egyik angol életrajzírója szerint „a szárazföldön nem lehetett a maga ura, a városi élet az ő számára maga volt a káosz, amelyen nem tudott úrrá lenni, de a hajóján, ahol ő irányított mindent, rend volt, fegyelem és biztonság – ott a szava maga volt a törvény, amit mindenki betartott”.8

Cook életútjának minden fontosabb mozzanatát ismerjük, belső életéről azonban – az érzéseiről, gondolatairól, félelmeiről, szeszélyeiről, örömeiről, bánatáról – szinte semmit nem tudunk. Naplóiban, úti beszámolóiban több mint egymillió szót jegyzett le, de ez a sok ezer oldalnyi szöveg nem enged bepillantást írója érzelmi világába. Feljegyzéseinek többsége kimerül a puszta adatközlésben, a technikai részletek ismertetésében: légnyomás, szélirány, a tengervízben található hínár sűrűsége, a tengerfeneket borító iszap viszkozitása és színe az öblökben, ahol horgonyt vetettek.

Pótolhatatlan veszteség az utókor számára, hogy Elizabeth élete alkonyán, nem tudni, milyen megfontolásból, megsemmisített minden személyes iratot, köztük Cook hozzá írt leveleit is, megfosztva ezzel az életrajzírókat a lehetőségtől, hogy betekintést nyerhessenek a férje vagy akár az ő érzelmi és gondolatvilágába. Ahogy egyik biográfusa írta: „Cook gondolatai és magánélete csukott könyv maradt, akár a rézkapcsokkal lezárt középkori kódexek. A magánlevelezését is – már ami abból a meglehetősen csekély anyagból kivehető, ami fennmaradt belőle – ugyanez a zárkózottság jellemzi.”9

Ez a visszafogottság természetes volt abban a korban, különösen a tengerészek körében. A 18. században a hajóskapitányok egy meglehetősen zárt, sok tekintetben kegyetlen, kompetitív világban éltek, és ritkán mutatták ki akár élőszóban, akár írásban az érzelmeiket. Ha hitelt adhatunk a közvélekedésnek, a higgadtság a foglalkozásuktól eltekintve is a sajátja volt a yorkshire-i embereknek. Észak-Angliának ezen a részén élő férfiak többnyire kemények, kitartóak, gyakorlatiasak és szókimondók voltak. Cook nehéz embernek számított – nehéz volt örömet okozni neki, megnyerni a bizalmát, de ugyanilyen nehéz volt megtéveszteni, becsapni is. Ahogy egyik életrajzírója írja „ennek a lakonikus személyiségnek megvoltak a mélységei, de az érzéseit nem tudta vagy nem akarta kimutatni”.10

Hajóskapitányként sokak szerint vérbeli technokrata volt, egy kiborg, két lábon járó navigációs gépezet. Romantikus korban, a földrajzi felfedezések virágkorában élt, de minden volt, csak nem romantikus. Felfedezőútjai során eljutott a föld legérintetlenebb, legvarázslatosabb szigeteihez, de a professzionális térképész szeme az esetek többségében érzéketlen maradt a táj és az ott élő emberek kultúrájának szépségei iránt. Egy másik életrajzírója szerint „hiányzott belőle a szépség iránti lelkesedés képessége”.11

Cook számára a hajózás nem művészet, hanem tudomány volt. Minden tevékenységében a szisztematikus megközelítés híve volt. Ki nem állhatta a felületességet, a hanyagságot, és megvetette a nagyotmondást, a matrózok körében elterjedt téveszméket és babonákat. Számára a pontosság volt a legfőbb erény. Kora egyik jeles írója, James Boswell személyesen ismerte, és „egyszerű, de érzékeny embernek”12 látta, akinek „mindennél fontosabb volt az igazság és a szavahihetőség. Elméje érzékeny mérlegén pontosan le tudta mérni minden állítás igazságértékét”. Második útját követően, amikor bejáratos lett a magasabb társadalmi körökbe, az előkelő összejöveteleken sokan csalódottan tapasztalták, hogy mennyire híján volt a társadalmi érintkezéshez szükséges készségeknek. Egy tekintélyes londoni elöljáró, aki több alkalommal is találkozott vele, így jellemezte: „meglehetősen zárkózott volt, többnyire elmerült a saját gondolataiban, és szemmel láthatóan komoly szellemi erőfeszítést jelentett számára, hogy közönség előtt beszéljen”.13

Túlzott szerénység és visszafogottság jellemezte, óvakodott a túlzásoktól, a hatásvadászat minden formájától. Ösztönösen igyekezett kerülni a feltűnést, és örült, ha nem rá irányult a társaság figyelme. Szerénységét mi sem bizonyítja jobban, mint az a tény, hogy hosszú útjai során egyetlen alkalommal sem nevezett el magáról vagy valamelyik családtagjáról egy újonnan felfedezett szigetet vagy tájegységet (mégis számos földrajzi hely viseli ma a nevét: Cook-szoros, Cook Inlet, Cook-hegy, Cook-gleccser, Cook-szigetek, mi több, még egy kráter is a Holdon, de ezek az elnevezések nem tőle származnak). Ugyanakkor, elismerésre méltó módon, ha tudomást szerzett róluk, több alkalommal is a bennszülöttek elnevezéseit használta a térképein. Ebben egyedülálló volt a felfedezőtársai között, mert értékelte a bennszülöttek kultúráját, és tiszteletben tartotta a szokásaikat.

James Cook, egy yorkshire-i földbirtokos tiszttartójának fiaként csupán a korszakban kötelező elemi iskolát járta ki. 1728-ban született egy kis vályogházban Great Aytonban. A mindössze pár száz lelket számláló faluból tizenévesen költözött át Whitbybe, az Északi-tenger partján fekvő halászfaluba, ahol hajósinasnak állt a kereskedelmi flottánál. Kutt típusú szénszállító hajókon kezdte tengerész pályafutását, és a kereskedelmi útvonalakon sajátította el a hajózás mesterségét, itt ismerte meg az Északi-tenger szeszélyes vizeit, a hajók földrajzi helyzetének hozzávetőleges meghatározását, a trigonometria tudományát, amelynek segítségével ezen a szaggatott partvidéken is biztonságosan lehetett hajózni. Állítólag pályájának e korai szakaszában eljutott a Balti-tenger keleti partvidékére is, és nem kizárt, hogy Szentpéterváron is megfordult.

Huszonhét éves korában, mielőtt kinevezték volna kapitánynak a kereskedelmi flottánál, hátat fordított a teherhajózásnak, és jelentkezett a Királyi Haditengerészethez, ahol egyszerű matrózként elölről kellett kezdenie a pályáját. Ez komoly visszalépés volt, de Cook rövid idő alatt egyre feljebb kapaszkodott a ranglétrán. Kanadában már ottani szolgálata kezdetén tanúbizonyságát adta földmérői, hidrográfusi és térképészeti zsenialitásának. Ezek a készségek kulcsszerepet játszottak abban, hogy Anglia 1759-ben, a hétéves háború végén (Amerikában a francia és indián háborúként ismert) döntő győzelmet aratott a franciák fölött Quebec Cityben. A háború során Cookot bízták meg a herkulesi feladattal, hogy térképezze fel a Szent Lőrinc-folyót a torkolattól egészen Quebec Cityig, és a város ostroma során neki kellett kijelölnie a folyó hajózási útvonalát, miután a franciák felszedték az összes bóját, hogy megnehezítsék az angol hajók számára a navigációt. Az admiralitás vezetői felfigyeltek Cook alapos asztronómiai és matematikai felkészültséggel megtámogatott rendkívüli térképészeti képességeire, különösen miután elnyerte a királyi földmérő címet, és több nyáron át tartó munkával elkészítette Új-Fundland, a világ egyik legbonyolultabb, gleccserek szabdalta partvidékének döbbenetesen pontos térképét. A legmodernebb, műholdak által készített felvételekkel összevetve derül ki igazán, milyen elképesztő precizitással végezte el ezt a térképészeti mestermunkát a szigetről.

Az 1760-as évek végén az admiralitás felülmúlhatatlan érdemeinek elismeréseként kinevezte kapitánynak. 1768-ban indult el Angliából az HMS Endeavour kapitányaként első föld körüli felfedezőútjára. Első állomása Tahiti volt, ahol az volt a feladata, hogy figyelje meg és dokumentálja a Vénusz átvonulását. Ez a csillagászati esemény rendkívüli jelentőséggel bírt az európai tudományos világ számára. Cook, miután elhagyta Tahitit, felfedezőútra indult az Endeavourrel a Csendes-óceán addig ismeretlen vizein, feltérképezte Ausztrália keleti partvidékét, Új-Zéland mindkét szigetét, és több kisebb, addig ismeretlen szigetcsoportot. Útja során nyolcezer kilométernyi partvidék térképével gazdagította korának a Csendes-óceán szigetvilágáról alkotott ismereteit. Egész útja során éberen kémlelte a déli láthatárt, hátha megpillantja a mitikus déli kontinenst, de végül úgy döntött, hogy ennek felderítéséhez egy újabb, célirányos expedíciót kell majd szervezni.

Amikor 1771-ben visszatért Angliába, komoly elismerésben részesült, a felfedezőutat páratlan sikerként könyvelte el a tudományos közösség, de a dicsőség oroszlánrésze egy ifjú arisztokrata világfinak, Joseph Banksnek jutott, aki botanikusként vett részt az expedícióban. Cook teljesítményét az Admiralitás is nagyra értékelte, de a világraszóló elismerést az ismeretlen kontinens felfedezésére vállalkozó második világ körüli útja hozta meg számára, ezzel biztosította be a helyét a nagy angol felfedezők panteonjában.

TARTALOM

A szerző előszava

A nagy-nagy tengeren

Prológus: És kiáltoztak egyre hangosabban

ELSŐ KÖNYV: Az első európai hajós

1. Aki felfedezte azt, ami nincs

2. Protoantropológus

3. Egy emberszabású házi kedvenc

4. Csendes visszavonultság

5. Természetes jómodor

6. A jég problémája

7. A természet gyermeke

8. Új felfedezések

9. Titkos instrukciók

MÁSODIK KÖNYV: Súlyos sérelmek

10. Isla del Infierno

11. A tengerészek fogadója

12. Az elhagyatottság szigete

13. Lunawanna-alonnah

14. Brutális vérontás

15. A nagy, fehér felhő földje

16. Visszatérés Grass Cove-ba

HARMADIK KÖNYV: Messzi mennyország

17. Aphrodité szigete

18. Ez a barbár szokás

19. Akit minden számító gazember rászedett

20. Országot egy kecskéért

21. A megbonthatatlan barátság ereje

22. Messzi mennyország

23. A perzselő nap tüzében

24. Találkozás egy ismeretlen népcsoporttal

25. A menehunék földjén

NEGYEDIK KÖNYV: Új-Albion

26. Zord idő

27. Puha arany

28. Bering nyomán

29. Mély víz és kopár partok

30. Megszállottan

31. Egy új világra ébredve

32. Veszélyes vizeken

ÖTÖDIK KÖNYV: Apoteózis

33. Ösvény, amely az istenekhez vezet

34. Istenimádás

35. A felhőtlen boldogság napjai

36. Túl hosszúra nyúlt vendégség

37. Ahol a víz és a part találkozik

38. Cook kapitány csontjai

39. A Teremtő titokzatos tervei

Epilógus: Lono könnyei

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Bibliográfia

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Libertinus Sans – SIL Open Font License

Libertinus Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License