Table of Contents

- Prológus

- 1. fejezet

- 2. fejezet

- 3. fejezet

- 4. fejezet

- 5. fejezet

- 6. fejezet

- 7. fejezet

- 8. fejezet

- 9. fejezet

- 10. fejezet

- 11. fejezet

- Egy hónappal később

- 6 év múlva

- Ajánló

- A szerző bemutatkozása

Ria Anne Donovan

TÚLVILÁGI BARÁTSÁG

Copyright © Gréczi Nikolet 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-963-639-198-0

A borító Szopos Katalin munkája.

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

Anchor.fm, Spotify, Google Podcast, Apple iTunes

RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Prológus

Már gyermekkorunk óta barátnők vagyunk. Kate alig pár órája autóbalesetet szenvedett, és kómába zuhant. Az orvosok és a nővérek azt mondják, hogy meséljek neki, és hogy fogjam a kezét. Ha elég erős lesz, akkor vissza fog jönni hozzám. Nem tehettem mást, csak ültem az ágya mellett és vártam.

És ő visszajött, de nem éppen úgy, ahogyan reméltem. Épp ettől volt ő Kate. De vajon elég erős a köztünk lévő kötelék ahhoz, hogy itt tartsa őt? És ha mindez nem lenne elég, itt van egy fiatal férfi, akit az éjszaka közepén hoztak be, nem sokkal Kate után. Valami láthatatlan erő húz a kórterme felé, pedig nem is ismerem őt. A motorbalesete után zuhant kómába. Vajon mi késztet arra, hogy a közelébe legyek? Mi lehet ennek a rejtélyes férfinak a története? Megpecsételődhet három ember sorsa egyetlen rossz pillanatnak köszönhetően?

1. fejezet

Zakatoló szívvel hallgattam a gépek zümmögését. Pedig pont, hogy megnyugvást kellett volna éreznem, az állandó jelzéseik miatt. Hosszú időn keresztül csak néztem Kate hófehér arcát. Ültem és fogtam a hideg ujjait, és elmerengtem azon, hogy mennyi minden múlhat egyetlen pillanaton. A baleset csak pár órája történt, és pont én voltam az egyik ügyeletes nővér. Az utolsó éjszakai műszakomat töltöttem a kórházban, azon töprengve, hogy Kate és én mivel fogjuk tölteni a szabad hétvégénket, a betervezett buli mellett. Sosem fogom tudni kiheverni azt a pillanatot, amikor begurították hordágyon őt, és a szüleit. Hiszen még beszéltünk is este telefonon, mielőtt elment volna velük vacsorázni, az évfordulójuk alkalmából. Kate anyja, Lara elől ült, és az édesapja Peter vezetett, a rendőrök elmondása szerint. Kate pedig az édesapja mögött ült. Valószínűleg az egyik autós rosszul vette be az egyik kanyart, és megcsúszott az úton, lesodorva a kocsijukat az árokba. Azonnal segítséget hívott, de Kate apját már nem lehetett megmenteni, ő a helyszínen meghalt. Az édesanyja, Lara az életéért küzd a műtőasztalon. Kate az intenzíven van. Súlyos belső sérülésekkel. Nem kizárt az agykárosodás, de nem tudják megállapítani, mert a baleset óta nem tért magához.

– Alice! Kérlek, egy pillanatra! – nyitott be halkan Suzy, a reggeli nővér.

– Igen? – néztem fel, és meglepődve pillantottam az órámra, hogy már ennyi az idő.

– Menned kellene – kért tapintatosan. Összeszorult torokkal felálltam. Egy nagyot sóhajtva elléptem az elválasztó üveg mellől, és Suzzyhoz fordultam.

– Kérlek! Ha bármi történne – szólaltam meg halkan. Féltem, hogy sírni kezdek.

– Természetesen – mosolygott rám Suzy megértően, és megsimogatta a karomat.

– Köszönöm – és rámosolyogtam haloványan, hiszen ő engedett be ide. A gondolataimba mélyedve léptem ki az ajtón.

Alighogy kinyitottam az ajtót, majdnem fellökött egy hordágy.

– Elnézést – motyogtam, gyorsan visszalépve. A mentősök egy fiatal férfit vittek a műtő felé, szélsebesen.

– Ő kicsoda? – kérdeztem meg kíváncsian az egyik reggeles nővért a folyosón. Őt még nem láttam itt.

– Ismered a kórház szabályzatát – nézett az egyenruhámra a nővér. Nagyot sóhajtva igyekeztem vissza a traumatológiára, hogy megnézzem hogy Larát, Kate édesanyját kihozták-e már a műtőből. A nővérpultnál gyorsan ellenőriztem, hogy történt –e valami változás. Épp megfordultam, hogy visszamenjek a műtők irányába, amikor eltoltak mellettem egy letakart hordágyat.

– Kérem! – állítottam meg a fiúkat egy pillanatra, és a kórlapot elolvasva a szám elé kaptam a kezem.

– Nem – ráztam meg a fejemet. – Nem – mondogattam magamban.

– Ülj le, kérlek – kért meg Thomas, az egyik betegszállító.

– Nem – mondtam, egyre hangosabban, miközben a füleimre szorítottam a kezemet és hátrálni kezdtem. A szememet égették a könnyek, és zúgni kezdett a fülem. Majd sarkon fordultam, majdnem elveszítve ezzel az egyensúlyomat. Nem is néztem merre, csak futni kezdtem.

– Hogy veszítheti el Kate egyetlen egy éjszaka leforgása alatt mindkét szülőjét? – gondoltam kétségbeesetten. Még csak nem is tudott róla. A kórház parkjában álltam csak meg, teljesen kifulladva. Már senki nem volt odakinn. Reszketve leültem egy padra, a könnyeim egyfolytában potyogtak, de itt nem láthatta meg senki sem. Egy kicsit az én édesanyámat is pótolta Lara. Ezen az éjszakán veszítettem el a második anyukámat. Amióta csak az eszemet tudom, Lara volt ott mellettem, Peter és Kate. Az én anyukám folyton dolgozott. Az édesapámat pedig sosem ismerhettem.

Eszembe jutott a balett előadásunk még általánosban, ahogy Lara büszkén levideózott minket. Aztán meg Kate apja, Peter. Hányszor vitt minket pizzázni és tornaversenyekre gyerekkorunkban. Hogy csóválta a fejét az első bulik hallatán.

– Nem – mondogattam magamban, miközben hullámokban tört rám a fájdalom. – Ez nem lehet igaz – zokogtam fel szívettépően.

Ahogy láttam táncolni Kate-et az apjával. És Lara? Láttam, ahogy fésüli Kate szőkésbarna haját. Láttam, ahogyan hintáztatta. Láttam, magam előtt, ahogy mindenféle jóval ellátott minket a havi ottalvós bulinkon. Ahonnan anyu vitt haza hullafáradtan, vagy a nagyi.

– Ez nem lehet igaz. Ez csak egy rémálom – mondogattam.

– Hogyan mondjam el neki, ha felébred, hogy meghaltak a szülei, és hogy már csak én maradtam neki? – kérdeztem az égre pillantva. Hagytam magamnak egy órát a sírásra, és erőt véve magamon visszamentem a kórházba. A nővérek egy szót sem szóltak, amikor lehanyatlottam az egyik székre a külső folyosón, és ott is maradtam. Kate állapota nem változott, amit az orvosok jó jelnek véltek. Egy ideig figyeltem, ahogyan mennek be a nővérek az intenzívre, és egy idő után elnyomott az álom.

***

Álmomban egy libikókán ültem a régi játszóterünkön, és velem szemben Kate volt. Köd vett körül minket, és ő rám mosolygott. A fehér ünneplő ruhája volt rajta, amit az anyukája annyira szeretett.

–Hogy kerültem ide – kérdeztem riadtan, nem is palástolva a félelmemet. Nem akartam hinni a szememnek, hogy itt látom őt. Hirtelen semmit sem értettem.

– Emlékszel erre a helyre – kérdezte tőlem Kate és oldalra fordította a fejét. Mintha meg sem hallotta volna, amit kérdeztem.

– Itt ismerkedtünk meg, ezen a játszótéren – nyeltem egy nagyot. Nem értettem, hogy mi folyik itt, hiszen Kate nem is lehetne itt.

– Nem szeretem ezt a ruhát – kezdte el húzkodni a fehér anyag ujját.

– Pedig olyan szép vagy benne – mondtam neki. – Fáj? – kérdeztem óvatosan.

– Már nem, csak zsibbadást érzek – mondta és elvigyorodott. – Fogadjunk, hogy nem tudsz elfutni addig a fáig, amíg én 10-ig számolok – kiáltotta, és nekiállt számolni. Igen, Kate mindig ilyen volt.

– Kate, ez komoly – kiabáltam utána. Kate erre bűntudatosan megállt. Mintha játéknak vette volna az egészet. Mintha megint gyerek lett volna.

– Gyere vissza – kértem őt.

– Még nem engedik – válaszolta lazán, mintha csak az időjárásról beszélgetnénk. Zakatoló szívvel odaléptem hozzá, és elkaptam a karját. Mire szomorúan felnézett rám. A következő pillanatban már magamhoz szorítottam őt, és éreztem Kate kedvenc parfümjének illatát.

– Mennem kell – kapta fel a fejét hirtelen Kate, mintha hallott volna valamit, és kibontakozott az ölelésemből.

– Kik nem engedik, hogy vissza gyere hozzám? – kiáltottam még utána gyorsan. – Kérlek! Ne menj még – Tettem hozzá, amikor láttam, hogy lassan elnyeli a titokzatos köd.

– Látogasd meg Adamet – Szomorú, hogy senkije sincs a testvérén kívül. – tette hozzá Kate, majd elmosolyodott és hirtelen eltűnt.

– Ki az az Adam? – kérdeztem, de Kate már ott sem volt. Teljesen elnyelte a sűrű köd.

***

– Mi a csoda történt? – nyitottam ki a szemem hirtelen.

– Elnézést, hogy mondtad? – kérdezett vissza az engem ébresztgető nővér. Itt szinte senkit sem ismertem a nővérek közül, csak Suzyt.

– Mi történt? – ugrottam fel hirtelen. – Kate? – kérdeztem reszketve. A nő azonnal rátette a vállamra a kezét, hogy megnyugtasson.

– Várnunk kell – suttogta válasz gyanánt, de a szeméből többet olvastam ki, mint amennyit mondott. Magamon érezve Kate illatát, teljesen össze voltam zavarodva. A barátnőm utolsó mondata jutott az eszembe, és gyorsan feleszméltem.

– Adam? – kérdeztem.

– Te honnan ismered? – kezdte a nővér értetlenül, majd gyorsan össze is szedte magát.

– Nem adhatok ki róla semmilyen információt – mondta szigorúan. – Még egy kolléganő kedvéért sem – tette hozzá végignézve rajtam.

– Hol van? – érdeklődtem elvörösödve. A nővér a folyosó vége felé mutatott, gyanúsan méregetve engem.

– A legutolsó szoba – tette hozzá.

– Köszönöm – mondtam hálásan, majd a folyosó vége felé néztem.

Tisztában voltam vele, hogy nem mehetek be hozzá, mégis állandó késztetést éreztem, hogy elinduljak. Az ablak felé nézve szörnyülködni kezdtem. A nap már hétágra sütött.

— Nagyi meg fog ölni – gondoltam magamban. Sosem szerette ha nem mentem haza egyből, a műszak után. Hogy miért? Ezt magam sem tudtam, hiszen lehetetlen volt kiolvasni bármit a szemeiből.

***

– Sajnálom – suttogtam magam elé. Nem tudtam mit kezdeni a gondolataimmal, ezért vetettem még egy utolsó pillantást az intenzív belső folyosója felé, és nagyot sóhajtva elindultam a liftekhez. Tudtam, hogy azzal csak bajba keverném Suzyt, ha megpróbálnék újra bejutni.

***

– Hol voltál? Azt akarod, hogy éhen haljak? És a gyógyszereim? Meg is halhattam volna! Tudtam én, hogy nem kellett volna rád bíznom magam – mutogatott vadul a nagymamám, az étkezőasztalnál ülve.

– Sajnálom nagyi – szabadkoztam fáradtan.

– Dehogy sajnálod, jól tudom, hogy az utadban állok – kiabálta az idős asszony. Egy ideig próbáltam a korára fogni ezeket a kijelentéseket, de igencsak belefáradtam.

– Meg sem kérdezed, hogy mi történt az éjszakai műszakban? – kérdezem tőle halkan.

– Mi más, mint ami lenni szokott? Ittas fiatalok karamboloznak össze vissza – jelentette ki a nagymamám, hevesen.

– Kate volt az, aki éjjel karambolozott – néztem szomorúan az idős asszonyra. – Ő és a szülei – tettem hozzá.

– Mi történt? – nézett fel rám egy pillanatra. Abbahagyva az állandó sérelmezést.

– Tessék, itt vannak a gyógyszereid! – tettem le a pirulákat az asztalra, és a szemébe néztem. – Kate szülei meghaltak az éjjel! Suttogtam, és hátat fordítva neki, a szobám felé indultam.

***

Az ágyban fekve még vártam egy darabig. De nem jött be. Annyira szükségem lett volna egy ölelésre, vagy akárcsak egy jó szóra.

***

Fáradtan dörzsöltem meg a szememet. Immár egy hét eltelt a baleset óta. Suzy segítségével mindennap belógtam pár percre Kate kórtermébe, az intenzívre. Szerencsére most többet voltam éjszakás, így nem sok embert kellett kerülgetnem éjjel, a folyósokon. Látogatásaim Adamnél mindennaposak lettek. Persze, be nem mehettem hozzá. Csak egy üveg mögül nézhettem őt. Megkedveltem a fiút, pedig nem is ismertem. A sors fintora. Elnéztem őt, az ablaküvegen át, mintha csak aludna. Mintha az égvilágon semmi sem történne körülötte.

– Bárcsak hamarabb ismertelek volna! – suttogtam, megérintve az üveget.

– Még nem késtél el! – válaszolta csendesen egy hang mögöttem, mire én ijedtemben ugrottam egyet. Hátranézve egy fiatal lánnyal találtam szembe magam. A szemei kialvatlanok voltak, és az arca vörös, valószínűleg a sok sírástól. Remegő kezét felém nyújtotta. Félrefordított fejjel néztem vissza rá, miközben elfogadtam a felém nyúló ujjakat.

– Frederika vagyok – Ő pedig a testvérem, Adam – mutatkozott be a lány. Félénken rámosolyogtam.

– Én pedig Alice – válaszoltam, és követtem tekintetemmel az övét, egészen az üvegig.

– Tudod milyen érzés, amikor csak ketten maradtok a világon? Amikor nincs senki másod, rajta kívül – nézett rám szomorúan Frederika.

– Igen, tudom – suttogtam, és egy pillanatra megszorítottam a kezét. – Mennem kell – tettem hozzá gyorsan, és megszaporázva lépteimet, elindultam. Fejemben egymást kergették a gondolatok.

––Tudtam, hogy súlyosan megsérült. Az orvosok a lehetséges koponyasérüléstől tartottak a leginkább. Halkan csuktam be magam mögött az ajtót, mintha Adam csak aludna. A nővérek biztatóan mosolyogtak rám. Mivel ma szabadnapom volt, így egy hét után először, óvatosan, megközelítettem Kate otthonát. A ház előtt megállva vettem egy mély levegőt, és a bejárati ajtóhoz siettem. Az egyik ablak párkányán néhány váza sorakozott. Épp csak, hogy elértem. Magabiztosan felnyúltam, és miután megbizonyosodtam arról, hogy nincs senki a közelben, leemeltem az egyik vázát, és kivettem belőle egy kulcsot. Minden teketóriázás nélkül kinyitottam vele az ajtót, és beléptem. Az előszobában ismerős illatok fogadtak. Mintha sosem mentek volna el innen. Az otthon illata. Elfacsarodott szívvel mentem be a nappaliba. Emlékszem, hogy mindig itt vártuk anyut, hogy hazavigyen. Hányszor haragudtam rá indokolatlanul, azért mert elkésett vagy éppen nem volt ott, amikor szükségem lett volna rá. Ha tudtam volna már akkor, hogy beteg, nem bántottam volna őt annyiszor. Az, hogy gyerek voltam, még nem mentett fel attól, ahogy viselkedtem vele sokszor. Leültem a szőnyegre, és behunytam a szemem. Szinte hallottam a gyerekes beszélgetéseinket, amiket vacsora előtt folytattunk vagy éppen lefekvésig. Egészen addig, ameddig Lara ránk nem szólt. Többet voltam itt, mint otthon, ebben biztos voltam. Anya mindig nagyon sokat dolgozott, és a nagymamám nem igazán tudott mihez kezdeni velem, ezért, miután mi összebarátkoztunk sűrűn találkoztunk. Elvágva a további emlékeket, felegyenesedtem és célirányosan Laráék szobájába mentem. Tudtam, hogy nem helyes amit teszek, de fogtam magam, és benyúlva az egyik fiókba, kivettem egy diktafont, amivel olyan sokszor játszottunk, és kiiramodtam a házból.

***

Remegő kézzel vettem elő a diktafont, a másik kezemmel pedig megfogtam Kate mozdulatlan ujjait.

– Megígértem neked, hogy le fogom írni a barátságunk történetét – suttogtam. A mi történetünket, amit majd az unokáinknak fogunk felolvasni, az idősek otthona teraszán – tettem hozzá halkan. Gyengéden megsimogattam Kate arcát. Majd behunyt szemmel visszarepültem az időbe oda, ahol a mi történetünk kezdődött.

– Alice! kicsim! Ne olyan magasra! – kiabált anya, miközben hajtottam a hintát, és a világ tetejére képzeltem magam.

– Én magasabbra is tudok! – szaladt oda a hintához egy hosszú szőkésbarna hajú kislány.

– Mutasd meg – mértem végig az ellenfelemet. Hosszú tincseit csak úgy repítette a szél, ahogyan elkezdte hajtani a hintát. Két aggódó édesanya figyelte a versengést, és felváltva kiabáltak ránk.

– Hogy hívnak? – kérdeztem, amikor meguntuk a hintázást és a mászóka felé vettük az irányt.

– Kate! – válaszolta a kislány. Majd a felnőttek komolyságával kezet nyújtott.

– Alice vagyok! – fogadtam el a kezét.

***

Elgondolkozva tettem le a diktafont és az órámra néztem. Jól tudtam, hogy ideje hazamenni, és odaadni a nagymamámnak a gyógyszereit, és le kellett ellenőriznem, hogy kinek ment az idegeire a mai napon. Szememet újra végigjárattam a monitorokon, majd felkeltem. Homlokon csókoltam Kate-et. Már nem volt elég erőm beszélni hozzá de erőtlenül visszanéztem az ajtóból.

– Mintha csak aludnál – jegyeztem meg elgyötörten. Sietősen Suzy keresésére indultam. Hiszen reggeles voltam a kórházban, nem sok időm maradt, pihenni kicsit. Épp a liftből szállt ki, amikor elé siettem.

– Suzy! – léptem oda hozzá. – Tettem Kate asztalára egy diktafont – emeltem rá a tekintetem. Mire ő szomorúan bólintott.