Fiona Harper

Ötórai tea

Rebecca Winters

Kölcsönkastély

Liz Fielding

Esküvők évadja

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Fiona Loakes, 2007 – Vinton Kiadó Kft., 2021

Eredeti címe: English Lord, Ordinary Lady (Harlequin, Mills & Boon Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2010)

Magyarra fordította: Farkas Judit

© Rebecca Winters, 2009 – Vinton Kiadó Kft., 2021

Eredeti címe: Cinderella on his Doorstep (Harlequin, Mills & Boon Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2012)

Magyarra fordította: Simon András

© Linda Allsopp, 2008 – Vinton Kiadó Kft., 2021
Eredeti címe: The Bride’s Baby (Harlequin, Mills & Boon Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2010)

Magyarra fordította: Kajári Edit

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA LEGSZEBB TÖRTÉNETEI 34. számában, 2021

Átdolgozott kiadás

e-ISBN 978-963-540-386-8

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2021

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Fiona Harper

Ötórai tea

1. FEJEZET

Will leállította az autót, és kiszállt. Az utca közepén hagyta a nyitott járművet, és tett néhány lépést a kastély felé. Elmhurst Hall kéményei és tornyocskái az épületet körülvevő fák fölé emelkedtek. A homokkő falakat meleg aranysárga színbe vonta a délutáni napfény, az utcafrontot számos hosszúkás ablak törte meg.

Erre a pillanatra várt, amióta egy hónapja kinyitotta az ügyvéd levelét. Ahogy a családja is, három nemzedék óta. Ha most csődöt mond – ami nem jellemző rá –, talán újabb három nemzedék kell, hogy kiheverjék a vereséget.

Visszaült az autóba, és az anyósülésen heverő reklámfüzetre pillantott. A kiadvány állította: Elmhurst Hall olyan, mint egy mesebeli kép. Eddig azt hitte, a mondat nem több reklámfogásnál, ám a kastély csakugyan lélegzetelállító volt. És az övé!

Lassan bekanyarodott az épület elé. Az óriási kovácsoltvas kapu előtt kénytelen volt megállni. A három méter magas kaput lelakatolták, bizonyára azért, hogy ne léphessenek be a hozzá hasonló közemberek. Elmosolyodott. Most már itt van, és a Radcliff család semmivel nem tarthatja vissza.

Közelebbről nézve az épület már nem volt olyan lenyűgöző. A félig leszakadt ereszcsatornákkal, a pergő vakolattal úgy festett, mint egy öreg díva: már régen túl van a fénykorán, de egykori szépsége még mindig látható.

Will most már vigyorgott. Micsoda tréfája a sorsnak, hogy éppen a kitagadott fiú unokája végzi el a szükséges plasztikai műtétet a hölgyön – mert neki van rá pénze és lehetősége. Az elhunyt lord Radcliff-nek vagy nem telt rá, vagy nem érdekelte a felújítás. Will azonban már sokkal elhanyagoltabb házakkal is boldogult. Ez volt a munkája, ebből élt – ideje újra latba vetni a tehetségét.

Balra tőle keskeny út nyílt. Miután rákanyarodott, kiderült, hogy a tágas, szinte üres parkolóig nyúlik. A házhoz vezető gyalogút egy fallal körbevett kerten haladt keresztül. Will az órájára nézett. Mr. Barrett négyre várja, öt perce maradt. Ideje sietni. A labirintusszerű kertet sűrű tiszafa sövények osztották kisebb részekre. Miután öt percig bolyongott tanácstalanul, az egyik kereszteződésben megállt, és megpróbálta kitalálni, melyik lehet a helyes irány. Az előtte futó út mintha az épülethez vezetne, de itt semmi nem az, aminek látszik.

Éppen be akart kanyarodni balra, amikor egy apró, csillogó szárnyakkal felszerelt lény törte át a sövényt, és egyenesen előtte landolt. A reklámkiadvány mesevilágot ígért, de tündérekre nem számított. Mielőtt megdörzsölhette volna a szemét, egy újabb, nagyobb alak ugrott ki az ösvényre, és azon nyomban el is terült. Dallamos nevetés ütötte meg a férfi fülét. Ám amikor a két ismeretlen észrevette, hogy nincsenek egyedül, a nevetés elhallgatott. Két huncut szempár fürkészte Willt.

– Te ki vagy? – tudakolta a kisebbik lény.

Will látta, hogy a szárny rózsaszínű szövetből készült, és gumipántok egész erdeje tartja a kislányon.

– Will vagyok – mondta meg a keresztnevét.

A kicsi felállt, és leporolta a szoknyáját.

– Én pedig Harriet – közölte, és a férfi felé nyújtotta apró, rózsaszín kesztyűs kezét.

A férfit meglepte a felnőttes mozdulat, és megfogta a felé nyújtott kezecskét. Nem volt tapasztalata gyerekekkel, nem tudta megállapítani, mennyi idős lehet a kislány. Háromévesnél biztosan több, mert tisztán beszél. Hétnél viszont alighanem kevesebb.

– Hattie, megmondtam, hogy csak akkor beszélhetsz idegenekkel, ha megengedem! – dorgálta a kislányt a magasabbik alak, a hangja alapján felnőtt.

Will meg akarta nézni magának, ám a kislány fogva tartotta a tekintetét. Különös. A gyerekek többnyire nem lelkesedtek érte, mert merev és elfogódott volt a társaságukban. A kislányt ellenben ez nem zavarta.

Ekkor Will felfigyelt a zajra, amit a gyerek kísérője keltett, miközben felkelt. A lány pillantása ugyanolyan átható volt, mint apró barátnőjéé.

– Elmhurst Hallt áprilisig nem látogathatják csütörtökön és pénteken – szólalt meg a nagylány. – Hogyan jutott be?

– Természetesen a kapun keresztül – füllentette a férfi, és lopva a parkoló felé pillantott. – Időpontot beszéltem meg Mr. Barrett-tel.

– Akkor az lesz a legjobb, ha követ – javasolta a lány, és kézen fogta Hattie-t. – A kertnek ebben a részében könnyű eltévedni, ha valaki nem ismeri ki magát.

Hattie vidáman szökdécselt az idősebb lány mellett, akiről Will gyanította, hogy nem a nővére, inkább a nevelőnője lehet. Rövid farmerdzsekit, kordnadrágot és csizmát viselt.

A férfi vállat vont. Soha nem ítélt az öltözködés alapján. A két ismeretlen öltözéke egyébként is alkalmasabb volt arra, hogy a kertben bóklásszanak benne, mint az övé. Máris sáros volt a nadrágszára, ahogy drága olasz cipője is.

A kert mélyebben fekvő részén, óriási virágágyások között egy szökőkút állt. Innen végre láthatták az épület hátsó részét is. Will értett annyira az építészethez, hogy felismerje: többféle stílus és korszak nyomta rá a bélyegét az egykor pompás kastélyra. Azt a szárnyat, amelynek díszes homlokzata a bejárati kapura nézett, később építhették. A hátsó oldalról viszont leolvashatta az épület egész történetét. Elmhurst Hall valóban egyedi építészeti műremek. Alig várta, hogy megfejthesse a titkait.

Ekkor apró kezecske csúszott a tenyerébe.

– Gyere, Will, erre! – hívta Hattie, és a gyepen keresztül egy faajtó felé húzta. A férfi hagyta magát vezetni, annyira lefoglalta az új környezet.

– Ha nem látogatók vagytok, mit kerestek itt? – kérdezte meg kicsit később a kislányt Will.

– Hercegnő és koboldot játszunk – világosította fel Hattie tárgyilagosan, mintha minden vendég ezért jönne ide. – Én vagyok a hercegnő, anya a kobold – magyarázta.

Ez a lány lenne a kicsi anyja? – kérdezte magától döbbenten a férfi. Talán a magassága miatt lepte meg annyira: a törékeny nő alig volt százhatvan centi magas. Úgy nyújtotta a kezét Hattie felé, hogy az inkább volt parancs, mint kérés.

Valami volt ebben a nőben, ami riadóztatta Willt. Makacsul felemelte az állát, de közben kerülte a férfi tekintetét. Amint Will beérte, rögtön előresietett, tartva a kellő távolságot.

Nem indult el felfelé a lépcsőn, hanem az egykori cselédbejárathoz sietett. Hattie előreszaladt, és eltűnt a nyitva hagyott ajtó mögött.

– Mit keresnek itt maguk tulajdonképpen? – fordult Will a fiatal nő felé.

– Ahogy Hattie is mondta, játszottunk. Nincs jobb hely a hasonló játékokra – vonta meg a vállát.

Ennyiért nem érdemes belopózni a birtokra, gondolta Will. Inkább nem mondta ki, csak annyit kérdezett:

– Na és van engedélye a tulajdonostól?

– Itt élek és dolgozom, természetesen használhatjuk a kertet is.

Will elhatározta, hogy ennek még utánajár. Hattie anyja közben a nyitott ajtó felé intett.

– Sok szerencsét! – mondta, de a tekintete minden volt, csak nem bátorító. – Nem maga az első jól öltözött úriember, aki feltűnik itt Lord Radcliff halála óta. – A fiatal nő hevesen megrázta a fejét, mintha keserű gondolatoktól akarna szabadulni. – Félek, üres kézzel fog távozni. Szinte semmi nem maradt, amiből kifizethetnék az adósságait.

Most, hogy Will közelebbről látta az arcát, már értette, miért nézte először őt is gyereknek. Nagy szeme, telt ajka miatt egy tündéréhez hasonlított az arca.

– Köszönöm a tanácsát – biccentett, mire a nő elmosolyodott.

– Josie vagyok – mutatkozott be a keresztnevén.

– Nem az adósságok miatt jöttem – kezdte a férfi, ám ekkor tágra nyílt a szeme a meglepetéstől.

A lány ugyanis lehúzta a fejéről a kalapot, amely leginkább egy kávémelegítőhöz hasonlított – és kiderült, hogy a füle mellett lógó bojtok valójában copfok. Rövid, rikító rózsaszín copfok. Ez a nő tele van meglepetésekkel!

Az volt az érzése, az érkezése nagyobb meglepetést fog okozni, mint egy rózsaszín hajú alkalmazott. Ha az ösztöne nem csal, mindenki úgy meglepődik majd… mintha tündéreket látna a kertben.

A cselédszárny szűk folyosóján visszhangzottak a férfi léptei, miközben Josie után sietett. A nő bekopogott egy ajtón, amelyet olyan évszázadban készíthettek, amikor még alacsonyabbak voltak az emberek. Nekem nem gond az alacsony ajtó, gondolta a lány, de ez a Will kénytelen lesz lehúzni a fejét. Miután bevezette Barretthez a látogatót, kiment a szobából. Nem akarta hallani, miről beszélnek.

Ez az egész annyira megalázó! Harry volt a legkedvesebb öregúr a világon. A pénzzel viszont egyáltalán nem tudott bánni. Josie ezt már hat éve sejtette, amikor idejött, de csak a lord halála után derült ki a számlákból, mennyire rosszul állnak a dolgok.

Mindannyiuk állása a levegőben lógott, amíg véget nem ér a jogvita a hagyaték fölött. Az idős lord azt ígérte Josie-nak, ráhagyja a kis kertészházat, amelyben lakott. Ám sehol sem találtak végrendeletet, így ki van szolgáltatva az új tulajdonosnak Hattie-vel együtt. Szeretett keresztapja megengedte, hogy ingyen lakjanak a házikóban, de nem hitte, hogy az új lord Radcliff tiszteletben tartja majd a kívánságát. Elmhurst Hallt egy vagyonba kerül fenntartani, és nem csak a kastélyt örökli, hanem Harry adósságait is. Ha akarná, sem engedhetné meg magának, hogy bérleti díj nélkül adja ki a házat.

A teázó vezetéséért kapott bér alig volt elég a költségeire. Akkor sem tudna fizetni a házikóért, ha nem vinné balettra Hattie-t. Márpedig Hattie imádja a balettórákat. Legalább egy hónapig duzzogna, ha nem mehetne többet.

A nő elhúzta a száját, és a konyhába sietett. Sejtette, hogy ott találja a lányát. Hattie csakugyan a konyhaasztalnál ült. Várakozón nézett Mrs. Barrettre, a kastély konyhatündérére. Ahogy férje csak a Barrett megszólításra hallgatott, a szakácsnő ragaszkodott hozzá, hogy Mrs. B.-nek szólítsák.

– A szokásosat, Miss Hattie? – kérdezte éppen a szakácsnő a kislánytól.

Josie elmosolyodott. Rendszeres szertartás volt ez a lánya és Mrs. Barrett között. A régi szép időkre emlékeztette a szakácsnőt, amikor még népes személyzetnek parancsolt, és kényeztette a ház urait. Azt pedig könnyű volt kitalálni, miért tetszik a játék Hattie-nek. Minden kislány álma, hogy kastélyban lakjon, mint Csipkerózsika. Ő pedig akkor sem veszi el a kislánytól az álmait, ha a valóság közel sem rózsás.

– Igen, Mrs. B. – felelte méltóságteljesen a kislány.

– Esetleg megkísérthetem némi friss gyömbéres süteménnyel a kisasszonyt?

Hattie lehajtott fejjel gondolkodott az ajánlaton. Előkelően ült: egyenes háttal, keresztbe tett lábbal.

– Igen, az kedvemre volna – felelte végül, és Josie alig tudta megállni nevetés nélkül.

Mrs. B. bólintott, és gyümölcslevet töltött a kislánynak egy apró teáscsészébe.

– Jó napot, Mrs. B. – köszönt Josie, miután belépett a konyhába.

Felborzolta a lánya haját, mire Hattie sötét pillantást vetett rá. Levette a hajpántját, és lesimította az összekuszálódott tincseket.

– Jó napot, kedvesem! Na, fogtak ma koboldot?

– Nem hinném, hogy kobold… – tört ki Josie-ból a nevetés.

Mrs. Barrett csodálkozva nézett rá, és töltött neki egy csésze teát. Hattie viszont szívesen adott felvilágosítást.

– Egy Will nevű férfival találkoztunk a kertben – magyarázta. – Azt hiszem, szereti a tündéreket.

– Barretthez kísértem – tette hozzá Josie. – Szegénynek nem lesz túl sok öröme, amíg elő nem kerül az új lord. Utána is be kell állnia a hosszú sorba, ha meg akarja kapni a pénzét.

A testes szakácsnő leült a Josie melletti székre.

– Barrett mesélte, hogy megtalálták a lordot. A megboldogult Lord Radcliff unokaöccsének a fia, és a tengerentúlon dolgozik – újságolta. – Valamikor a héten érkezik. Ma délután fél ötkor válsággyűlést tart a személyzet. Szívesen vigyázok addig Hattie-re, Barrett majd később elmondja, mi történt.

– Nem is tudtam, hogy Edward Radcliffnek volt egy fia. – Josie meglepődve kortyolt bele a teába. – Nekem azt mondták, feladta négy lány után.

– Edward volt Lord Radcliff legfiatalabb öccse. Az új lord nagyapja a középső Radcliff testvér lehetett.

– Hárman voltak? Nem emlékszem, hogy láttam volna a középső fiút a családfán.

– Nem láthatta, mert kitagadták, jóval a maga születése előtt. Az ügyvédek egy nyomozót bíztak meg vele, hogy keresse meg az örököst. Ő derítette ki, hogy a középső Radcliff fiú megváltoztatta a nevét. Ezért volt nehéz az utódok nyomára bukkanni.

– Tehát egy újabb fekete bárány – nevetett gunyorosan a lány.

– Most jobb, ha siet a teával, különben elkésik a gyűlésről – figyelmeztette a szakácsnő, ám Josie hátradőlt a széken, és feltette a lábát az asztalra.

– Annyi időm még van, hogy nyugodtan megigyam a teámat – állapította meg, oda sem figyelve Mrs. B. és Hattie szemrehányó pillantására.

Szóval a fekete bárány unokája örökölte Elmhurst Hallt! Ráférne a birtokra, hogy valaki rendbe hozza az ügyeit. Azt viszont nem akarta, hogy egy felfuvalkodott hólyag felfordulást okozzon a vadászterületén.

Josie kicsit bután érezte magát, amikor véget ért a gyűlés. Ám nem mutatta Will Hogyishívják előtt, inkább visszaviharzott a konyhába.

Egyáltalán nem olyan, mint egy lord! Ő tehet róla, hogy nem viselkedett vele a rangjának megfelelően. Besurrant a kertbe, aztán elvárta, hogy mindenki tudja, az új gazda megérkezett!

Hétfő reggel, amikor Mrs. B.-vel a teázót rendezgette, Josie még mindig fel volt háborodva.

– Ki ez az alak egyáltalán? – mérgelődött halkan. – És hová tűnt pénteken a gyűlés után? Egész hétvégén nem mutatkozott.

Mrs. B. felsóhajtott, és tovább szeletelte a répás süteményt egyforma darabokra.

– Barrett azt mondta, üzletember. Méghozzá nagyon sikeres – világosította fel a lányt.

– Kíváncsi lennék rá, mivel üzletel – morogta Josie.

A szakácsnő vállat vont, és elrendezte a pultban a péksüteményeket.

– Azt hiszem, régi épületekkel foglalkozik – jegyezte meg.

Josie tudta, hogy nincs értelme tovább kérdezősködni. A szakácsnőnek a jövevény Lord Radcliff, és kész. Egyébként senki nem tudott többet az új tulajdonosról. Régi épületek? Ez alapján akár építési vállalkozó is lehet, aki lerombolja a kastélyt, és csúnya, modern lakóparkot épít a helyére.

Josie megtörölte a kezét egy konyharuhában, és levette a kötényt.

– Elmegyek bevásárolni, még dél előtt visszaérek – mondta a szakácsnőnek.

Felvette a kabátját, elővett a zsebéből egy csíkos sapkát, a füle mögé simította a haját, majd felhúzta a fejfedőt. Nem sokkal később maga mögött hagyta Elmhurst falut. Miután elintézte a bevásárlást Groombridge városkában, úgy döntött, kutat egy kicsit. Ha nem is tartozik a munkájához, ebből minden alkalmazottnak haszna lehet.

Öt perccel később belépett a városi könyvtárba. Egyenesen egy számítógéphez ment, amelyen volt internet-csatlakozás. Beütötte a keresőbe a William Roberts nevet. Az új lord vezetéknevét Barrett-től tudta meg.

Hosszú lista jelent meg a képernyőn. Először egy lelkes horgász honlapjára tévedt, de két-három próbálkozás után megtalálta, amit keresett. A legnagyobb félelmei igazolódtak be, amikor beleolvasott egy újságcikkbe. William néhány hónapja díjat kapott egy tervéért. A cége régi épületek felújításával foglalkozik, de újak építésével is.

Josie már látta széthullani az életét. Ha Elmhurst Hallt bezárják, nincs más hátra, mint hogy visszamenjen a szüleihez, holott megesküdött rá, hogy ezt soha nem teszi meg.

Tovább keresgélt, hátha talál még valamit a titokzatos Mr. Robertsről. Sok mindenre nem akadt, de annyit megtudott, hogy a semmiből építette fel a cégét, és nagyon sikeres. Máris az anyja hangját hallotta: „Lehet, hogy gazdag, drágám, de nem a mi köreinkbe tartozik.”

– Jóképű, ugye? – szólalt meg Josie mögött Marianne, a könyvtárosnő, miután rálesett a képernyőre.

Amióta Marianne itt dolgozott, a tanulás és elmélyülés helye igazi pletykaközponttá változott.

– Nem arra figyeltem – közölte vele, ám a könyvtárosnő szívélyesen hátba vágta egy zsebkönyvvel.

– Ugyan már, engem nem teszel bolonddá! – közölte. – Fogadni mernék, hogy jó test rejtőzik az öltöny alatt.

– Marianne, túl sok időt töltesz a romantikus regények polcainál! Nem minden nő gondol rögtön kockás hasra és izmos combra, ha meglát egy férfit – világosította fel Josie. – Vannak ennél fontosabb dolgok is.

Marianne csak nevetett, és elsündörgött. Josie bezárta az oldalt, és felállt a gép mellől. William Roberts jóképű, de talán ő jelenti Elmhurst Hall végét. És a lány semmit sem tehet ellene.

2. FEJEZET

Will a teázó egyik sarkában üldögélt. Félig elrejtette egy csúf farács, amelyre kifakult műborostyán tekeredett. Felvett az asztalról egy levelet – vagy magától esett ki, vagy egy unatkozó vendég húzta ki a helyéről –, és visszatette a szárra. Itt bizony változtatni kell egyet s mást! Míg az épület egésze megkopott előkelőséget sugárzott, a teázó olcsó volt, és igénytelen.

Az üzletvezető viszont gondot jelenthet. Will már egy hónapja itt töltötte a hétvégéket, és még mindig nem tudta, hogyan fogadja majd, hogy felújítja a teázót. Már délelőtt befejezte a munkát Londonban, és délutánra újra ott volt Elmhurst Hallban. Azt hihetné, a rózsaszín copfos lány örülne, ha a helyiség visszanyerné a régi szépségét, ám érezte rajta, hogy megveti őt.

Nézte, ahogy Josie cseveg a vendégekkel, és elbúcsúzik tőlük, miközben leszedi az asztalt. Lehet, hogy kicsit furcsán néz ki, de jól kijön az emberekkel. Szívélyes és elbűvölő – mármint másokkal szemben.

Ránézett az órájára, és megállapította, hogy öt perc múlva zár a teázó. Utána beszélnie kell Josie-val. Az elmúlt hetekben külön-külön beszélt a személyzet minden tagjával a munkájukról, és megkérdezte, vannak-e ötleteik, hogyan működhetne jobban a kastély. Figyelmesen meghallgatta őket, még ha nem is minden javaslat győzte meg. Kertitörpe-múzeumot például nem tudott elképzelni Elmhurst Hallban. Olyan ötletekre volt szüksége, amelyek a hely történetét és a hagyományokat is figyelembe veszik.

Egy csésze teát tettek le elé az asztalra hangos koppanással. Felnézett, és meglátta Josie-t. Essünk túl rajta, mondta a lány arckifejezése.

– Köszönöm – bólintott a férfi. – Üljön le maga is!

Josie rövid habozás után leereszkedett egy csúnya műanyag székre.

– Átnéztem a teázó elszámolását. Nem áll éppen fényesen… – kezdte a férfi, ám Josie karba tett kézzel hátradőlt, és félbeszakította.

– Mindent megteszek, amit a jelen körülmények között megtehetek. Próbáljon maga vezetni egy teázót egyetlen működő sütővel és olyan költségvetéssel, amelyből csak a legolcsóbb összetevőkre telik! A személyzet is kevés.

– Annyit mondtam, hogy sok jót nem ígérnek a számok. Ha nem vág a szavamba, már tudná, hogy a birtokon egyedül a teázó hozott hasznot az utóbbi években, és szerintem ez magának köszönhető.

– Vagy úgy! – sóhajtotta a lány, és leengedte a kezét.

– Nem kerülgetem a forró kását, Josie. Maga nagyszerű munkát végzett az adott körülmények között, a teázó viszont úgy fest, mint egy rozzant kocsma.

Josie felállt, és csípőre tette a kezét. Ám aztán körülnézett a helyiségben, megakadt a szeme a műanyag borostyánon, és inkább visszaült.

– Igaza van, szörnyű ez a hely – ismerte be. – Én is mindig mondtam Harrynek, de hallani sem akart változásról.

Will ivott egy korty teát. Forró volt, erős – pont így szerette.

– Tehát magának nincs kifogása némi felújítás ellen?

– Szerintem mindent ki kellene hajítani, és újra berendezni az egészet! – A lány felpattant. – Ezt nézze meg!

Az asztalra állította az egyik faszéket, egy pillanat múlva már fent állt rajta, és elkezdte leszedni a műanyag borítás egy részét a mennyezetről.

– Nézze csak meg! – szólította fel Josie, amikor a műanyag mögött előtűnt az eredeti gerendás mennyezet. Sötét volt, és poros, de látszott rajta, hogy felújítás után remekül mutatna.

Josie lemosolygott rá. Még úgy sem volt sokkal magasabb Willnél, hogy a széken állt. A férfinak hirtelen feltűnt, hogyan emelkedik a melle minden lélegzetvételnél, és észrevette, hogy a szeme ragyog.

– Jobb lenne, ha ezt idelent beszélnénk meg – javasolta.

A lány egyenesen a szemébe nézett, ám ezúttal a szokásos lebecsülés nélkül.

– Rendben… Lord Radcliff.

– Szólítson Willnek! – kérte a férfi, amikor újra az asztal mellett ültek.

– Nem igazán illene a helyzethez – ellenkezett Josie, de az arcát megváltoztatta a mosoly. A vastag szemfesték és a rózsaszín haj nélkül gyönyörű lenne, gondolta Will. – Barrett említette, hogy ad az illemszabályokra. Nem szokás ennyire bizalmasan viselkedni a személyzettel – világosította fel a lány.

– Nagyon új még nekem ez a világ – túrt a hajába Will.

– Azt látom. A ruhái drágák, de alkalmatlanok a vidéki életre – válaszolta a lány. – Úgy fest, mint egy londoni bankár.

– Hát igen, én… Londonban dolgozom.

– Hordja az Armani öltönyeit az irodában! Nagy lesz a számlája a tisztítóban, ha nem szerez be strapabíró darabokat.

A férfi csodálkozva vonta fel a szemöldökét. Nem hitte volna, hogy Josie felismer egy Armani öltönyt.

– Úgy néz ki itt, mintha eltévedt volna – tette hozzá a lány.

Maga nem úgy fest a furcsa ruháiban? – mormolta magában a férfi, ám úgy döntött: ezt ráér megemlíteni később is. Most fontosabb, hogy összebarátkozzanak. Ha az ösztöne nem csal – márpedig sohasem csalt, ha üzletről volt szó –, egyedül neki köszönhető, hogy még nem zárt be a teázó. Hasznos szövetséges lehet, szüksége van rá.

Az ajtó kinyílt, és Hattie szökdécselt be a helyiségbe. Josie felállt, és köszönt egy asszonynak. Egy anyuka lehet a faluból, aki hazahozta a kislányt, gondolta Will. Amíg a nők a pultnál beszélgettek, Hattie egyenesen a férfi asztalához sétált.

– Szia, Will! – üdvözölte, és az ölébe kapaszkodott.

Will visszafojtotta a lélegzetét. Most mit tegyen? Nem tudta, hogyan kell a gyerekekkel szót érteni. Segélykérően nézett Josie felé, ám az elmélyülten csevegett a látogatóval.

Hattie-re nézett, aki viszonozta a pillantását. A kislány tekintete azt mondta: mindegy neki, ki ő, és mennyi házat újított fel. Kedveli őt, ez minden. Különös, de kellemes érzés volt.

Még mindig egymást nézték, amikor Josie odament hozzájuk. A férfi könyörgő tekintetére mosoly suhant át az arcán.

– Menj és hozz magadnak egy süteményt, kicsim! – küldte el a lányát. – Választhatsz fekete áfonyásat vagy málnás-citromosat.

Hattie-nek nem kellett kétszer mondani, már rohant is a pult felé. Will nem vesztegette az időt, gyorsan felállt.

– Máris felhívom az építészemet, és előkészítjük a felújítást – közölte.

A lány nem szólt semmit, csak bólintott. Amikor a férfi kiment a teázóból, még mindig nem tudta biztosan: Josie barát vagy ellenség.

Már két kilométerről látni lehetett Harrington House magas falait. Josie szíve nehéz volt.

– Hurrá! – ujjongott a hátsó ülésen a kislánya, és Josie azt kívánta: bárcsak osztaná a gyerek lelkesedését. Soha nem értette, miért érzi magát bezárva egy csaknem száz szobás kastélyban, mégis így volt.

Ahogy közeledtek, fenyegetőn magasodtak fölé az épület falai. Furcsa. Elmhurst Hall soha nem volt rá ilyen hatással. Persze fele akkora sincs, mint Harrington House. Josie szülőházát azért építették, hogy uralja a környezetét.

A lány elhatározta, hogy nem hagyja magát megrémíteni. Mégis ijesztően kicsinek érezte magát, amikor kiszálltak az autóból. Amint kiengedte a kislányát, az rögtön a bejárathoz futott. Az ajtó kinyílt, és Hattie eltűnt odabent. Josie bezárta az autót, majd lassan odament az asszonyhoz, aki az ajtóban várta. Szinte hivatalosan csókolták meg egymást, és nem vettek róla tudomást, hogy mindketten zavarban vannak.

– Szia, anya! Örülök, hogy látlak – köszöntötte gépiesen Josie.

Az anyja kritikusan mérte végig. A szeme megakadt a rózsaszín tincseken, de volt elég esze, hogy ne tegyen rá megjegyzést.

– Én is örülök, hogy látlak, Josephine. Az öcséd már megérkezett.

– Remek! – mosolygott kényszeredetten Josie. – Mikor ebédelünk?

– Fél kettőkor.

Josie műmosollyal lépett be utána a szalonba.

– Sok boldogságot, Alfie! – kiáltotta oda az öccsének, és megölelte.

Alfie szőke haja most is a homlokába hullott, és a szokásosnál is butább mosoly ült az arcán. Bizonyára a mellette álló karcsú lány miatt, aki leplezetlen kíváncsisággal figyelte Josie-t.

A lány megpaskolta a testvére karját.

– Nem figyelmeztetted rám, tesó? – kérdezte, és arcon csókolta az öccse menyasszonyát. – Örülök, hogy megismerhetlek, Sophie. A vőlegényed mesélhetett volna a neveletlen nővéréről. Gondolom, jobbnak látta várni, amíg igent nem mondasz neki. Most viszont látni akarom a gyűrűt!

Sophie engedelmesen felemelte a bal kezét, Josie pedig kellően lenyűgözött arcot vágott a méretes gyémánt láttán. A lány még mindig Josie-t bámulta.

– A hajad… nagyon… – hebegte, majd elhallgatott, és még tágabbra nyitotta a szemét.

– A dobozon a bugyirózsaszín kifejezés állt, ha jól emlékszem – segítette ki Josie.

– Na de Josephine! – rótta meg szigorúan az anyja, mire a lány vállat vont.

Eszébe sem jutott bocsánatot kérni azért, hogy úgy néz ki és úgy viselkedik, ahogy neki tetszik.

Alaposan elhúzódott az ebéd. De legalább Hattie élvezte, hogy elpusztíthat két adagot egy rafinált almatortából, egész hegynyi vaníliafagyival. Szegény Sophie – bár Josie mindössze két órája ismerte, nem tudott máshogy gondolni rá – az evéshez is túl rémült volt. Pedig nem kellett volna rettegnie. Ott volt ő, Josie, hogy magára vonja a család haragját.

Ebéd után visszavonultak a szalonba. Josie gyanakodva figyelte, ahogy az anyja mesterkélt mosollyal közeledik felé.

– Hattie igazi kis kincs, ugye? – kezdte az asszony.

Akar tőlem valamit, gondolta Josie.

– Igen, különleges kislány – helyeselt.

Az édesanyja arca ellágyult, amikor az unokájára nézett. Hattie a szőnyegen hevert, és feszült figyelemmel dolgozott egy kifestőn. Az anyjának biztosan tetszett a fodros ruhácska – a kislány ragaszkodott hozzá, hogy ezt vegye fel. Josie megcsóválta a fejét. A lánya harisnyája makulátlan volt, és még a fagyival sem kente össze magát.

Az anyja mintha olvasott volna a gondolataiban.

– Igazi kis úri hölgy – jegyezte meg. – Ha arra gondolok, milyen voltál az ő korában…!

Minden összehasonlításból én jönnék ki rosszabbul, gondolta a lány.

– …Hattie nem tölthetné itt a szünidőt?

Josie annyira elmélyedt a gondolataiban, hogy alig hallotta, mit mond az anyja.

– Még nem terveztünk semmit.

Tudta, hogy ennyivel nem tarthatja vissza sokáig az anyját, de legalább időt nyer, amíg eszébe jut valami jó kifogás. Szóba sem jöhet, hogy Hattie hat hetet töltsön a szüleinél! Másfél hónap túl hosszú idő, szegény lánya agymosáson esne át.

– Tudom, hogy nem mindenben értünk egyet, de ez még nem ok, hogy távol tartsd tőlünk az unokánkat – győzködte az édesanyja.

– Nem erről van szó – tiltakozott Josie, mire Mrs. Harrington-Jones kérdőn felvonta a szemöldökét. – Tudod, milyenek a nyári hónapok! Rengeteg a munkám, ezért nehéz előre terveznem – magyarázkodott a lány.

– Milyen gyakorlatias vagy, pedig nem is kellene dolgoznod – jegyezte meg a ház úrnője, és végighúzta az ujját a kandalló párkányán, por után kutatva. – Már többször mondtam, hogy élhettek nálunk. Ha függetlenségre vágysz, kaphattok saját lakást.

Josie tudta, hogy az anyja vasakarata előtt nincs akadály. Őt egy csapásra férjhez adná egy unalmas lordhoz, Hattie-t pedig bevezetné az úri társaságba.

– Ha már teherbe estem, nekem kell viselnem a következményeit – jelentette ki.

– Nem büntetheted a lányodat, mert te nem akarsz itt lakni!

– Hattie semmiben nem szenved hiányt. Sőt, többet kap, mint más gyerekek – közölte vele Josie. – Csak azt akarom, hogy boldog gyerekkora legyen. Nem mindennel rajtad akarok bosszút állni, amit teszek.

– Ezt jó tudni – jegyezte meg epésen az anyja, és a hangjából eltűnt minden melegség.

– Tudom, mit gondolsz most. Sok hibát elkövettem, de már megváltoztam. Hattie tett felnőtté. Igaz, nem viselek drága gyöngysort, és nem házasodtam be egy jó családba, de…

– Meglett volna rá a lehetőséged.

Hát igen, ebben a hitben hagyta a szüleit. Pedig Miles köddé vált, amint elmondta neki, hogy gyereket vár. A szüleinek azt mondta, ő adta ki az útját, így kevésbé volt megalázó a helyzet. Mert amit valójában visszautasított, az egy időpont volt a Harley utcai klinikán, hogy – ahogy Miles fogalmazott – megszabaduljanak a gondtól.

– Tudom, anya, nem értesz engem, de a magam módján akarok megbirkózni az életemmel.

Az anyja végre abbahagyta a kandallópárkány vizsgálatát, és támadásba lendült.

– Josephine, tanulni a múltból azt jelenti, hogy nem kell újra ugyanazt a hibát elkövetned. Márpedig a családom története hosszú és sikeres.

Rojtosra beszélhetem a szám, akkor sem fogja megérteni, mit akarok mondani, gondolta Josie.

– Akkor érzem, hogy élek, ha elkövetem a saját hibáimat, és megtanulom a saját leckémet – vágott vissza.

Mellesleg az a korosztály, amelyiktől a legtöbbet tanulta, itt van vele egy szobában. Hattie-re nézett, aki hason feküdt, és elmélyülten színezett egy hercegnőt. Nem nőhet fel abban a tudatban, hogy ki kell érdemelnie a szeretetet! Josie kamaszévei vadra sikeredtek, de minden, amit tett, csak segélykiáltás volt. Így akarta elérni, hogy figyeljenek rá. Remélte, hogy a lányának soha nem kell efféle eszközökhöz folyamodnia.

Persze addig könnyű megadni neki a szabadságot, amíg a babák és a hercegnős játékok érdeklik. Néhány év múlva már más lesz a helyzet. Fiúk, kábítószer, alkohol: minden sarokból az önpusztítás kísértete les majd rá. Szerette volna örökre ott tartani Hattie-t Elmhurst Hallban.

Az anyjára nézett, aki elgondolkodva meredt a lobogó tűzbe. Oda akart hajolni hozzá, hogy egy puszival megmutassa: megérti, hogy védené a világtól, de nem hagyja magát eltántorítani. Ám mielőtt megmozdulhatott volna, az anyja összeszedte magát, és elsétált.

– Hattie, megnéznéd az ablakból, ki csengetett? – kiabált ki Josie a fürdőszobából a kád fölé hajolva. Nem törődve a szanaszét záporozó rózsaszín cseppekkel, felkapta a fejét. – Hattie!

Csönd. A fenébe!

Elzárta a vizet, és begyömöszölte a haját a műanyag zacskóba, amelyben a festéket vette. Lerohant a lépcsőn, ajtót nyitott – és megdermedt. Will állt az ajtóban, ijedt tekintettel.

Rosszabb már nem is lehetne a helyzet! Josie nemigen adott rá, mit gondolnak mások a külsejéről, mégsem akart ajtót nyitni a főnökének egy zacskóval a fején.

Josie látta, hogy a férfi szája megrándul. Ki ne merje nevetni! Letörölt egy vízcseppet az arcáról. Rózsaszín maradt az ujja.

– A teázó miatt jöttem – magyarázkodott Will. – Visszajöhetek később, ha most nem alkalmas…

– Ugyan már, jöjjön be! – hívta a férfit. – Mindjárt lemosom a festéket a hajamról, addig üljön le!

Alig csukta be Will mögött az ajtót, már rohant is fel a fürdőszobába. Lemosta a hajáról a festéket, és megdörzsölte a tincseit egy törölközővel. A nappaliban néma csend honolt, amikor lement a lépcsőn. Will elment? Már csak az hiányzik, hogy átkutathassa utána a birtokot! Mindjárt le kell fektetnie Hattie-t.

Belépett a helyiségbe, és csodálkozva megtorpant. Két fej hajolt egy társasjáték fölé. Will és Hattie szó nélkül dobtak a kockával, és lépkedtek a bábjaikkal. A kislány hamarosan megnyerte a játékot.

Josie összeborzolta Hattie haját.

– Ügyes vagy, hercegnő, de most már ideje felvenni a pizsamát és megmosni a fogadat! – figyelmeztette.

Hattie gondosan lesimította a haját, és felszaladt a lépcsőn.

– Sajnálom – mentegetőzött Josie –, amiért kénytelen volt játszani egy kör Ki nevet a végén?-t. Remélem, nem unatkozott.

– Nem – rázta meg a fejét az új lord. – Jól szórakoztam.

– Mi hozta magát ide vasárnap este?

A férfi felemelte az aktatáskáját, és kihúzott belőle egy mappát.

– Az építészem készített néhány vázlatot a teázóhoz. Gondoltam, szívesen megnézné maga is. Ha van valami ötlete, csak mondja!

Ezzel odaadta neki a mappát.

Josie számára új volt, hogy valaki kíváncsi a véleményére. Ha arra gondolt, hány éven át próbálta rávenni Harryt, hogy meghallgassa… Most végre bebizonyíthatja a világnak, hogy nem két lábon járó csődtömeg!

Úgy tűnik, Will tényleg a legjobbat akarja a birtoknak. Mivel nem tud az ő botrányos múltjáról, azt gondolja, nincsenek előítéletei. Inkább segítséget lát benne, mint veszélyt, és ez jó érzés. Ha azt akarja, hogy Will véleménye ne változzon róla, nem hibázhat.

– Kér egy kávét? – kérdezte a lány. – Rögtön átnézném a terveket. Addig kell ütni a vasat, amíg meleg!

– Remek lenne, köszönöm.

– Rendben. Nem akar leülni? – kérdezte Josie a főnökét, és elpakolt egy köteg papírt az egyik fotelból. – Mindjárt visszajövök.

Will körbepillantott, és kinézett magának egy másik karosszéket. Kényelmesnek látszott, de Josie ijedten emelte fel a kezét.

– Arra ne üljön! – tiltakozott, mire Will megdermedt a mozdulat közben, és kétkedve méregette a fotelt is.

– Ez megtartja, megígérem! – nyugtatta meg Josie, és a férfi óvatosan leült az ülőalkalmatosság peremére.

– Harry megengedte, hogy a padláson talált bútorokkal rendezzem be a házat. Némelyiket már megrágta a szú – magyarázkodott a lány.

A férfi beljebb csúszott, de látszott rajta, hogy még mindig kényelmetlenül érzi magát. Josie kisietett a konyhába, és feltette a vizet a kávéhoz. Meg kell tanulnia uralkodni magán!

3. FEJEZET

Mire Josie visszatért két csésze neszkávéval, Will többé-kevésbé ellazult, és hátradőlt a fotelban. A lány letette a csészéket az asztalra, majd szétterítette a terveket.

– Ahogy maga is látja, nem tervezek döntő változásokat. Ám ha be akarjuk fejezni a felújítást a turistaszezon előtt, sietnünk kell.

Josie nemigen látott eddig terveket. Túl elméleti és bonyolult volt a kétdimenziós, színtelen rajz, nem ismerte fel benne a kávézót.

– Mi ez itt? – kérdezte, és egy pontra mutatott.

Will felállt, és odalépett mögé. Fölé hajolt, hogy követni tudja az ujját.

– Ez itt az önkiszolgáló részleg.

– Ezek szerint ott marad, ahol volt?

A lány megfordult, és kis híján összeütközött az orruk. Korábban nem értette, mit eszik Marianne a férfi elgondolkodó tekintetén. Most, hogy ő állt e szempár kereszttüzében, kezdte megérteni. Elakadt a lélegzete.

– Maga szerint arrébb kellene helyeznünk? – tudakolta a férfi, és Josie gyorsan visszafordult a tervhez.

– Nos… – Összefolytak a szeme előtt a vonalak. Pislogott, hogy visszanyerje a látását. – Most minden vendég ezen az úton megy a kasszához. Azok, akik csak egy italt akarnak, kénytelenek beállni az ételt rendelők mögé. Szerintem jobb lenne úgy, hogy…

A lány ceruza híján kivett egy violaszínű filctollat Hattie készletéből. Néhány vonallal gyorsan felvázolta a teázó alaprajzát egy üres papírra, majd felrajzolt egy patkó alakú formát néhány lyukkal.

– Ha különböző részlegeken adjuk a hideg és a meleg ételt meg az italt, egyrészt gyorsabban haladnak a vendégek, másrészt nyitottabb és otthonosabb lesz a helyiség. Akár két kasszánk is lehetne.

Will elvette a lapot, alaposan megnézte a rajzot, majd bólintott. Josie izgalmában az ajkába harapott.

– Megmondom az építésznek, hogy változtasson a terveken – mondta a férfi. – Jövő héten kezdjük a munkát. Ezek a részletek a vége felé következnek, így nem vesztünk időt az átalakítással.

Josie felállt a székről, megfogta a csészéjét, és biztos távolságra a letelepedett férfitól.

– Rendben. Örülök, hogy segíthettem. – Mielőtt meggondolhatta volna, kicsúszott a száján: – Nagyon izgatott vagyok a felújítás miatt, és van néhány ötletem a berendezéssel kapcsolatban is. Faszékekre gondoltam, fehérre meszelt falakra, nagy kortárs festményekkel… Persze erről nem muszáj most beszélnünk.

A férfi gondosan összehajtogatta a terveket, majd eltüntette a papírokat a mappában.

– Akkor most hagyom, hogy azt tegye… amit éppen tenni készült.

– Befestettem a hajamat – hebegte zavartan Josie, és megfogta az egyik nedves tincset.

– Milyen színű volt előtte?

– Azt hiszem, világosszőke.

– Úgy értem, mielőtt elkezdte különböző színekre festeni.

Josie legyintett, és elhúzta a száját.

– Semmi különös. Unalmas volt. Miért akarja tudni?

Will nem válaszolt. Ekkor apró lábak dobogása terelte el a figyelmüket. Hattie leviharzott a keskeny lépcsőn, Willhez rohant, és átölelte a férfi lábát.

– Szia, Will! – köszöntötte nagy örömmel.

Az új lord mosolyogva nézett le a kicsi lányra. Teljesen elolvadt tőle.

– Viszlát, Hattie! – köszönt el a kislánytól, és megpróbálta kiszabadítani magát.

– Engedd el, Hattie! – parancsolt rá az édesanyja, mire a kislány leengedte a kezét és hátralépett.

– Köszönöm az ötleteit – mondta a férfi Josie felé fordulva.

– Nincs mit – felelte a lány, miközben Will már az ajtó felé igyekezett. Aztán eszébe jutott valami. – Várjon egy pillanatot! – Visszaszaladt a nappaliba, és kihalászott valamit a táskájából. – Ezt magának szereztem.

A férfi tanácstalanul forgatta a kezében az ajándékot.

– Mi ez?

– Egy sapka. Márciusban még gyakran van itt hideg – magyarázta Josie, és igyekezett nem mutatni, hogy megbántódott.

– Jaj, köszönöm szépen! Helyes… Szép tarka – nyugtázta Will. Összehajtotta a sapkát, a kabátzsebébe tette, majd elindult a főépület felé.

– Hát, akkor viszontlátásra! – kiabált utána a lány. – Ha itt lesz a birtokon, jövő hétvégén találkozunk. Hátha támad még ötletem.

– A belsőépítész már elkészült a magánlakosztályommal – szólt hátra a válla fölött a férfi. – Úgy döntöttem, maradok egy ideig, és személyesen felügyelem a munkálatokat.

Elhallgatott, intett, és elindult a kertkapu felé. Josie esetlenül, halkan elköszönt, majd becsukta az ajtót.

Iratkötegek mindenütt. Az egyik polcról kitömött fácán meredt Willre figyelmes szemmel, miközben a férfi megpróbált úrrá lenni a káoszon Harry dolgozószobájában.

Becsaptam magam, amikor azt hittem, ugyanúgy vezethetem tovább a céget, mint eddig, gondolta Will. Most már tudta, hogy nem lehet részmunkaidős lord. Ezért úgy döntött, ezt a tervet – jobban mondva az új otthonát – teszi meg a főállásává.

Irodahelyiségekre volt szüksége. Azt sem tudta, hol kezdjen hozzá a rendrakáshoz. Tulajdonképpen szeretett volna többet megtudni az emberről, aki előtte használta ezt a szobát. Az apja meghalt kicsi korában, így nem volt, aki megválaszolja a kérdéseit a családjáról.

Soha nem érezte magát Radcliffnek. Már huszonöt éves volt, amikor kiderítette, hogy a nagyapja változtatta Robertsre a nevét – az egyik keresztnevét választotta a sok közül. A nagyapja mindig szófukar volt, ha a család került szóba, végül a nagyanyja mesélte el neki a szomorú történetet. A családja kitagadta a nagyapját, mert nem a megfelelő nőt vette el. Willnek még mindig fájt az igazságtalanság, és büszke volt rá, hogy a nagyapja után kapta a nevét. Miután az apja korán meghalt, ő volt számára a meghatározó apafigura. Sőt, több annál: barát, tanár és tanácsadó.

William Radcliff nem érdemelte meg, hogy abban a tudatban haljon meg: az általa alapított család mindig kívülálló marad. Most itt a lehetőség, hogy Will megváltoztassa a Roberts család sorsát, és visszanyerje a tekintélyt, amelyet a nagyapja örökre elveszettnek hitt.

A Radcliff rokonok hagyták lepusztulni Elmhurst Hallt. Ő viszont újra felvirágoztatja, és biztosítja, hogy az utódai számára se vesszen el! Akkor majd meglátja a Radcliff család, kik vallottak igazán kudarcot!

Persze még meg kell találnia azt a nőt, aki a gyerekei anyja lehet. Aki visszafogott, de nem unalmas, elbűvölő, de nem közönséges. Bár lehet, hogy túl sokat kíván. Hol talál ilyen nőt? És ha talál, vajon beleszeret?

Két óra alatt sikerült szabaddá tennie az íróasztal egy részét. Nehéz volt szétválogatni az iratokat, mert Harry személyes és pénzügyi iratai kibogozhatatlanul összekeveredtek. Úgy tűnt, soha nem gondolt rá, hogy külön kellene választania a kettőt. Ezen változtatni kell, a birtoknak szüksége van egy intézőre, aki foglalkozik a szervezéssel és az alkalmazottakkal.

Kézbe vett egy bekeretezett fényképet. A fekete-fehér fotó az ötvenes években készülhetett, és néhány perce még egy halom térkép alatt hevert. Emberek álltak a rózsakert feletti mezőn, pislogva a vakító nyári napfényben. Középen állt Harry: Will felismerte korábbi képekről. A többiek Harry öccse és annak a gyerekei lehettek. A rokonai, akikkel soha nem találkozott.

– Anya, ehetek még egy szelet süteményt? – kérdezte Hattie.

Josie megtörölte a kezét a kötényében.

– Egy elég volt, édesem – felelte. – Háromnegyed óra múlva végzek, és hazamegyünk vacsorázni.

– Kérlek! – győzködte könyörgő szemmel Hattie.

– Sajnálom, kicsim. Kezdj el addig kiszínezni még egy képet!

– Az összes asztal billeg, folyton elcsúszik a ceruzám! – panaszolta a kislány.

Josie körülnézett az átmeneti teázóban, amelyet az ajándékbolt sarkában rendeztek be a felújítás idejére. Tényleg nem volt az igazi.

– Nézd csak, a sarokasztaltól éppen elmennek! Az nem billeg – hívta fel a lánya figyelmét. – Segítek odavinni a kifestőket és a színes ceruzáidat.

Az egyik ceruza leesett és begurult az asztal alá. Josie lehajolt érte, és éppen ekkor szólalt meg a régimódi harang az ajtó fölött. A lány óvatosan előbújt. Szégyellte, hogy a vendég a fenekével találkozik először.

– Elnézést kérek, csak felvettem a… – kezdett magyarázkodni, miközben kiegyenesedett. Amikor meglátta, ki jött, meglepődve hallgatott el. Nem vendég érkezett, hanem a főnök, az ismerős mappával a kezében. Vajon beképzeli magának, vagy csakugyan szaporodnak a látogatások?

– Gondoltam, érdeklik az új kasszák tervei – nyújtotta oda a férfi az irattartót.

– Szívesen megnézem, de előbb még készítenem kell néhány csésze teát – mentette ki magát Josie, miután egy négyszemélyes asztalra pillantott a helyiség másik végében.

– Nem gond, addig leülök és szórakoztatom Hattie-t – felelte vállvonogatva Will. – Van számodra egy meglepetésem, hercegnő! – közölte a kislánnyal.

Hattie szeme tágra nyílt.

– Csokoládé? – kérdezte várakozón, mire Will nevetett, és letette a mappát az asztalra.

Josie bement a pult mögé, és nekilátott teát főzni, majd süteményszeleteket tett a négy vendég tányérjára. Időnként lopva az apró sarokasztal felé pillantott. Will egy fadobozkát húzott elő a zsebéből. Hattie lelkesen tapsolt, amikor felfedezte, hogy a doboz egy sakk-készletet rejt.

Milyen figyelmes! – gondolta Josie. Észrevette, hogy a lánya unatkozik, amikor iskola után kénytelen itt ülni zárásig. Ez az ember jó hatással van Hattie-re.

Amikor később az utolsó vendég is elhagyta a teázót, Josie levette a kötényét, és odament hozzájuk.

– Most mutassa meg a terveket! – kérte.

Will átnyújtotta neki a mappát.

– Játszik? – kérdezte közben a sakktáblára bökve, de a lány megrázta a fejét.

– A bátyám megpróbált megtanítani, de reménytelen eset vagyok. Mindig megszegtem a szabályokat.

– Anya! – szólt rá Hattie a szemét forgatva. – Igazán nem nehéz megjegyezni a szabályokat!

– Tudom, de képtelen vagyok betartani őket – válaszolta az anyja nevetve. – Vallja be, hogy megdöbbentettem! – szegezte tekintetét Willre.

– Soha nem nyerhet, ha nem tartja magát a játékszabályokhoz.

Josie az asztalra könyökölt, és a tenyerébe hajtotta az állát.

– Én a saját szabályaim szerint szeretek játszani.

– Észrevettem, ám az élet is olyan, mint egy játék. – Will megrázta a fejét, és előrelépett egy paraszttal. – Ha nem tartod be a szabályokat, nem jutsz előre.

Ez így nem igaz, töprengett Josie. Ismert elég embert, aki azért jutott előre, mert ranggal vagy pénzzel született. Egy ugrással a csúcsra kerültek, senki sem állt az útjukba – és ezt veleszületett jognak tartották. Az előrelépésnek inkább a jó kapcsolatokhoz van köze, mint a szabályok betartásához.

Az új Lord Radcliffnek még rengeteget kell tanulnia, ha azt hiszi: új köreiben a kemény munka és a becsület sikerhez segíti. Még nem tudja, hogy cápákkal teli medencébe került.

Josie nem egészen azt látta, amit elképzelt. Lassan átsétált a felújított teázón, és végigsimított az erős faszékek háttámláján.

– Mit szól a berendezéshez? – tudakolta várakozón Will.

– Hát… – Unalmas? Kispolgári? Lehangoló? – Igazán hagyományos.

– Remek! Éppen ezt akartam elérni.

A lány halkan felsóhajtott, amikor felidézte, mennyi jó tervet eszelt ki az évek alatt. Annyi ötlete lett volna! Csodás helyet hozhattak volna létre, de ez itt unalmas. Méghozzá rettenetesen.

– Magának nem tetszik – állapította meg Will összeráncolt homlokkal.

– Nem számít, mi tetszik nekem – jegyezte meg a lány.

– Már hogyne számítana! Nem kérdezném a véleményét, ha nem akarnám hallani.

Jellemző Willre! Az utóbbi hetekben sok időt töltöttek együtt, és Josie megbizonyosodott róla, hogy a férfi nem játszik. Eltekintve a heti két alkalomtól, amikor sakkozni tanítja Hattie-t.

– Tehát, mit rontottam el?

Josie még egyszer körbenézett, és alaposan szemügyre vette a helyiséget.

– A borvörös függöny télen otthonossá teszi a teázót, nyár közepén azonban sötét és szomorú lesz tőle a helyiség. Nem túl hívogató a hőségben.

– Hőség? Kentben vagyunk, nem Floridában!

– Júliusban és augusztusban itt is túl meleg van, hogy az emberek a parkban sétáljanak.

– Maga hogyan rendezné be a teázót? – tette fel a kérdést Will.

– Világos lenne, levegős, rengeteg fénnyel. Tiszta, egyszerű vonalak, fehér muszlinfüggöny, modern bútorok. Egy helyi művész kiállíthatná itt a képeit.

– A kortárs művészet nem igazán illik az épülethez.

– Korábban itt istállók voltak – felelte csípősen Josie. – Ha történelmi hűségre törekszik, elárulom, hogy nyergek, lószerszámok, lovak és szénakupacok díszítették a mai teázót. És ahol lovak vannak, ott sok a…

– Elég! – szakította félbe a férfi. – Értem, mire gondol.

– Lócitrom. Ezt akartam mondani – közölte angyali mosollyal a lány.

Will, mint általában, most is rezzenéstelen arccal nézett rá. Ám Josie meg mert volna rá esküdni, hogy mosoly villant fel az arcán.

Gyorsan elhatározta: nem figyel sem Will Roberts arcára, sem a teste többi részére. Ám a gondolatai akaratlanul is az izmos has és a comb tájékára tévedtek, amire Marianne is célozgatott a könyvtárban.

Míg küzdött magával, a férfi kinyitott egy nagy táskát, és elővett valamit, ami vékony műanyag fóliába volt csomagolva. Josie közelebb lépett hozzá.

– Ha már a megújult teázóról beszélünk… Készíttettem környezethez illő egyenruhát a személyzetnek – jelentette be Will, és tetőtől talpig végigmérte a lányt.

Josie biztos volt benne, hogy a kopott farmert és a pólót a kedvenc rockzenekara nevével a férfi nem tartja környezethez illőnek. Még jó, hogy a dzseki miatt nem látja, mi van a póló hátára írva!

Will kibontotta a csomagot, és Josie szeme előtt teljes nagyságában megmutatkozott a rettenet.

– Ezt nem gondolhatja komolyan! – kiáltott fel rémülten.

4. FEJEZET

– De Josie, ez csak egy munkaruha! – győzködte a lányt Will.

– Soha az életben nem veszem fel! Nézze már meg, ez szürke! – És térdig ér, nyakig begombolt bubigallérral. – Ilyesmit nem húzok magamra.

– Az egész személyzet viselni fogja az egyenruhát – jelentette be Will, és mélyen a szemébe nézett.

Ezen a ponton Josie máskor már tett volna valami botrányos dolgot, hogy megmutassa: őt nem lehet ilyesmire kényszeríteni.

– Na jó! – morogta vészjóslóan, kitépte a férfi kezéből a rettenetes ruhadarabot, és az ajtóhoz ment.

Hattie-nek ételre van szüksége, és tetőre a feje fölé. Will sarokba szorította az egyenruhával.

Az ösvényen sétálva érezte, hogy Will utánanéz. Hát csak nézzen! A csatát megnyerte, de foggal-körömmel fog küzdeni, hogy ne nyerje meg a háborút! Lady Josephine Harrington-Jones egyszeri és megismételhetetlen lény. Ezen még az a férfi sem változtathat, aki dönt a jövője felől.

Mielőtt eltűnt volna Will látómezejéből, levette a dzsekijét, hogy a póló mondja ki az utolsó szót. A hátán ugyanis az állt: Le a gazdagokkal!

Will önkéntelenül felvonta a szemöldökét. Ez a nő kiszámíthatatlan!

Josie okos és ötletes, rendkívül gyors a felfogása, viszont nem illik Elmhurst Hallhoz, hogy ennyire szereti a feltűnést. A kastély méltóságteljes. A külsőségeknek a legkisebb részletig tükrözniük kell ezt a méltóságot. Beleértve a munkaruhát is.

Josie befordult a kis ház udvarába. Willnek csak most tűnt fel, hogy nem mozdult, amíg a lány el nem tűnt. Mosolyogva emelte fel a táskát, amelyben a ruhát hozta. Annyit el kell ismerni, ennek a nőnek elég heves a vérmérséklete.

Még hogy lócitrom!

Halkan felnevetett, majd körülnézett az üres teázóban. Az ég elsötétült, szürke felhők takarták el a napot. Előbb-utóbb elered az eső. Felkapcsolta a világítást. Így már sokkal jobb!

Nos… Josie nem győzte meg, hogy modern bútorok kellenek ide és kortárs festmények, de a függönyökkel kapcsolatban igaza lehet.

Méretre szabás. Micsoda gyönyörű kifejezés, mondta magában Josie, miközben az olló a szürke anyagba vágott. Hattie feje ekkor felbukkant a mesekönyv pereme fölött.

– Anya, már megint magadban beszélsz! – korholta szemrehányóan.

– Ne nézz így rám! Nézd, kiesett az olló a kezemből az ijedtségtől!

A kislány rezzenéstelen arccal fordult vissza a képeskönyvhöz. Josie letette a ronda szürke ruhát, odament a lányához, és puszit nyomott a fejére.

– Akarod, hogy felolvassak neked?

– Nem, nem fontos – válaszolta a kislány mosolyogva. – Szeretem nézegetni a képeket.

Más szavakkal: feleslegesen zavarnám, gondolta az édesanyja. Útban vissza a felbontott szürke ruhához, megállt a tálaló mellett, és addig kotorászott a fiókban, amíg meg nem találta, amit keresett. Rózsaszín flitterek! Lord Radcliff elrendelte, hogy viselnie kell ezt az átkozott egyenruhát. Viselni is fogja – de a maga módján.

Már majdnem egy egész napja nyitva állt az átalakított teázó. Will keményen ellenállt a kísértésnek, hogy benézzen. Egészen idáig.

Belesett az üvegajtón. Jóval többen ültek odabent, mint máskor ebben az időpontban. Az asztalok fele tele volt teázó, süteményt majszoló vendégekkel. Ha így hat az emberekre az új környezet, mi lesz, ha majd Josie összeállítja az új étlapot?