A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Munhakdongne, Paju-si, 2021

Fordította

Kiss Marcell

Copyright © Han Kang (), 2021

Magyar kiadás © Jelenkor Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Kiss Marcell, 2025

Minden jog fenntartva

Szerzőfotó © Yeseul Jeon

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Dragon-Túry Melinda

A szöveget gondozta Ruttkay Helga

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Szalkai Diána

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-518-478-1

Tartalom

1. rész: MADÁR

1. Kristály

2. Fonál

3. Hóvihar

4. Madár

5. Maradék fény

6. Fa

2. rész: ÉJSZAKA

1. Nem válunk szét

2. Árnyékok

3. Szél

4. Csend

5. Zuhanás

6. A tenger alatt

3. rész: LÁNG

1. rész
MADÁR

1
Kristály

Sűrűn zuhogott a hó.

A mező, amelyen álltam, egy dombban ért véget, és az emelkedőtől egészen az én oldalamig ezernyi fekete fatörzset állítottak fel. Különböző magasságú törzsek voltak, mint különböző korú emberek, és olyan vastagok, akár a vasúti talpfák. Mégis inkább dőltek és görbék, mintsem egyenesek. Mint ezernyi, egymás felé forduló, görnyedt férfi, nő és vézna gyerek.

Talán egy temető, gondoltam.

A törzsek pedig fejfák?

A fekete fatörzsek között sétáltam, miközben sókristályhópelyhek hullottak rájuk meg a mögöttük lévő földhalmokra. Aztán hirtelen megtorpantam, mert éreztem, hogy lassan átázik a tornacipőm. Furcsa, mondtam magamban, ahogy a víz ellepte a lábamat. Megfordultam, és nem hittem a szememnek. A mező túlsó végében, ott, ahol korábban a horizontot sejtettem, a tenger húzódott, és éppen jött a dagály.

Észre sem vettem, hogy hangosan teszem fel a kérdést:

Miért raktak ide sírokat?

A tenger egyre gyorsabban emelkedett. Tényleg naponta kétszer jön és megy a víz? Vajon már elvitte az ár a csontokat a lejjebb lévő sírokból, és csak a földhalmok maradtak?

Nem maradt sok idő. A víz alá került sírokkal nem lehetett mit kezdeni, de a dombhoz közelebbi halmokból még át lehetett helyezni a csontokat. Mielőtt odaér a tenger, vagyis most. De mégis hogyan? Nem volt ott más, csak én. Még egy ásó se volt nálam. Mit kezdhetnék én egyedül ennyi sírhalommal? Fogalmam sem volt, mit tegyek, csak cikáztam a fekete fák között, és a víz már a térdemig ért.

Amikor kinyitottam a szemem, még nem is hajnalodott. Eltűnt a hóesés, a mező, a fekete fatörzsek, az emelkedő tengervíz. Sötét szobám ablakára pillantottam, majd becsuktam a szemem. Már megint arról a városról álmodtam. Hideg tenyeremet a szememre tapasztottam, és feküdtem tovább.

2014 nyarán álmodtam mindezt, nagyjából két hónappal azután, hogy megjelent a városban történt mészárlásról szóló könyvem. A következő négy évben nem foglalkoztam az álom rejtett jelentésével. Majd az előző nyáron egyszer csak felmerült bennem, hogy talán nem is a városról szól, és hogy hibás vagy elhamarkodott következtetést vontam le az első, zsigeri érzésem alapján.

A nagyjából húsznapos trópusi kánikula időszaka volt ez. Szokásomhoz híven a nappaliban feküdtem, az elromlott légkondicionáló alatt, és aludni próbáltam. Többször is lezuhanyoztam, elterültem a földön, de izzadt testem csak nem hűlt le. Hajnali öt óra körül végül mintha mérséklődött volna a hőmérséklet. Ám tudtam, hogy csak rövid enyhülésről van szó, mert harminc perc múlva megint felkel majd a nap. Egy pillanatig úgy éreztem, hogy most már tényleg aludhatok egy kicsit, és félálomba merültem. De a lezárt szemhéjam mögött hirtelen felvillant az a mező. Az ezernyi fekete fatörzsre finoman rátelepedő hópelyhek, a kivágott törzseken sórétegként összegyűlő kristályok, melyek olyan élénken repülnek, mintha csak élnének.

Magam sem tudtam, hogy miért, de rázkódni kezdett a testem. Úgy remegtem, mint aki zokog, de nem folytak a könnyeim, még csak könnybe sem lábadt a szemem. Rettegés volt ez? Szorongás, izgalom vagy hirtelen fájdalom? Nem. Fagyos ébredés, amitől egymáshoz koccannak a fogaink. Egy óriási, láthatatlan kard – olyan nehéz, hogy egy ember képtelen lenne felemelni – lebegett a levegőben, és felém mutatott. Én meg csak feküdtem, szemben a karddal.

Ekkor jutott először az eszembe, hogy a sírhalmok csontjait kimosó tenger nem feltétlenül a mészárlás áldozatait vagy az azóta elmúlt fájdalmas időt testesíti meg. Talán személyes jóslat. Ez a hely a víz alá került sírhalmokkal és a néma fejfákkal az előttem álló életemet tárja elém.

Vagyis a jelent.

A négy év alatt, az első ilyen álmom és az említett nyári hajnal közti időszakban, több személyes elválást is átéltem. Néhányat én kezdeményeztem, de akadtak olyanok is, amelyek egyszerűen felfoghatatlanok voltak a számomra, és amelyeket legszívesebben mindenáron megakadályoztam volna. Ha, ahogyan a régiek hitték, létezik az égben vagy a holtak birodalmában egy óriási tükörhöz hasonló dolog, mely látja és rögzíti minden mozdulatunkat, az elmúlt négy évben én egy csigához hasonlíthattam benne. Egy csigához, amely kibújik a házából, és egy pengeélen csúszik. Egy testre, amely élni akar. Egy átszúrt és szétvagdosott testre. Egy testre, amely eltaszít, átölel és csimpaszkodik. Egy térdelő testre. Egy könyörgő testre. Egy testre, amelyből folyton szivárog valami, vér, genny vagy könnyek.

Késő tavasszal, miután véget ért a küzdelem, beköltöztem ebbe lakásba Szöul külvárosában. Nehéz volt túllendülnöm azon, hogy nem kell többé egy családot ellátnom és dolgoznom. Hosszú időn át csak azért dolgoztam, hogy pénzt keressek és a szeretteimről gondoskodjak. A munka és a családom volt a legfontosabb, ezért az írásnak csak az alvástól elvett idő jutott, és csupán titokban reménykedtem abban, hogy egy nap majd tényleg lesz időm arról írni, amiről szeretnék. Ám ez a vágy időközben elmúlt.

A dolgaimat nagyjából úgy hagytam, ahogy a költöztető cég lepakolta, és egészen júliusig a legtöbb időt az ágyban fekve töltöttem, de alig aludtam. Nem főztem. Vizet ittam, online vásárolt rizst és kimcsit ettem, és amikor elfogott a fejfájós gyomorgörcs, mindent kihánytam a vécébe. Egyik éjszaka már megírtam a végrendeletemet. Kérem, intézze el a következő néhány dolgot, kezdődött a levél, majd leírtam, hogy melyik fiókban vannak a bankszámlámmal és az életbiztosításommal kapcsolatos papírok, a lakásbérleti szerződés, mire szeretném, hogy felhasználják az utánam maradt pénzt, és ki kapja a maradékot – ám a címzett helyét üresen hagytam. Fogalmam sem volt, hogy kire bíznám a felsorolt feladatokat. Köszönetet mondtam neki és elnézést kértem tőle, de a nevét nem írtam le.

Végül is az ismeretlen címzett iránt érzett felelősség volt az, ami miatt kimásztam az ágyból, melyben egy pillanatot sem tudtam aludni, de melyből, egészen addig a pillanatig, felkelni is képtelen voltam. Elkezdtem rendet rakni a lakásban, és közben végigvettem magamban a néhány ismerősömet, akiket megbízhatnék a végrendeletemben felsorolt feladatokkal. Ki kellett dobálnom a konyhában felgyűlt műanyag flakonokat, a ruháim és az ágyneműm állapota sok kívánnivalót hagyott maga után, meg aztán ott volt még néhány dokumentum, mint a személyes feljegyzéseim és a határidőnaplóim. Felhúztam a tornacipőmet, és az első adag szemeteszsákkal a kezemben, két hónap után először nyitottam ki a bejárati ajtót. A nyári délután fénye, mintha sohasem láttam volna még, a nyugatra néző folyosóra ömlött. Ahogy lementem a lifttel, elsétáltam a biztonsági őr fülkéje előtt, és keresztüllépdeltem az épület udvarán, olyan érzésem támadt, mintha szemtanúja lennék valaminek. A világnak, melyben emberek élnek, az aznapi időjárásnak, a levegő nedvességének és a gravitáció erejének.

Miután visszaértem a lakásomba, ahelyett, hogy újabb zsákokat töltöttem volna meg a nappaliban összegyűlt szeméttel, a fürdőszobába mentem. Anélkül, hogy levetkőztem volna, megnyitottam a zuhanyzóban a meleg vizes csapot, és aláültem. Emlékszem, ahogy a lábam a csempékhez ért, emlékszem az egyre fullasztóbb párára, a hátamra tapadó, átázott gyapjúpólómra, a szemembe lógó frufrumról az államra, majd a mellkasomon át a hasamra folyó forró vízre.

Kimentem a fürdőszobából, levettem a vizes ruháimat, és kerestem helyettük valamit a kidobásra szánt kupacokban, amit magamra vehetek. Négyrét hajtottam két tízezer vonos pénzjegyet, és a zsebembe raktam. A közeli metróállomás mögött található rizslevesétterembe mentem, és rendeltem egy fenyőmagosat. Ez tűnt a legkönnyebbnek. Miközben lassan kanalaztam a túlságosan is forró ételt, úgy tűnt, hogy az üvegajtón kívül elsuhanó emberek törékeny teste bármikor elrepedhet. Ekkor szembesültem vele, hogy mennyire törékeny az élet. Milyen könnyedén széteshet, darabokra hullhat a hús, a csont, az élet. Egyetlen döntés kell csak hozzá.

Így suhant el mellettem a halál. Mint egy aszteroida, melynek össze kellett volna ütköznie a Földdel, de aztán apró hiba esett a számításba, és végül éppenhogy súrolta. Őrült sebességgel, tétovázás és lelkifurdalás nélkül.

Nem kötöttem békét a léttel, de újra élnem kellett.

A két hónap bezártság és éhezés után szinte teljesen elsorvadtak az izmaim. Megint rendszeresen kellett ennem és mozognom, hogy kiszabaduljak a fejfájások, gyomorgörcsök és fájdalomcsillapítók ördögi köréből. Ám még az elhatározásom előtt kitört a kánikula. Amint a napi csúcshőmérséklet magasabb lett az emberi testénél, megpróbáltam bekapcsolni a légkondicionálót, amit az előző lakó otthagyott, de nem működött. Az ilyen készülékekre specializálódott szerelők, akikkel nagy nehezen beszélni tudtam, közölték, hogy a szokatlan hőhullámnak köszönhetően rengeteg munkájuk van, így augusztus végéig biztosan nem tudnak kijönni hozzám. Ugyanezzel szembesültem, amikor megpróbáltam egy új készüléket vásárolni.

A bölcs döntés az lett volna, ha légkondicionált épületekben húzom meg magam, de én nem akartam olyan helyeket, kávézókat, könyvtárakat vagy bankokat felkeresni, ahol sok ember gyűlik össze. Nem tehettem mást, hanyatt feküdtem a nappali padlóján, és így próbáltam, amennyire csak lehetséges, lehűteni a testhőmérsékletemet, naponta többször lezuhanyoztam, hogy kiűzzem a meleget a pórusaimból, és este nyolc körül, amikor már kicsit lehűlt odakint, elmentem rizslevest enni, majd hazajöttem. Kellemes volt a légkondicionált étteremben, az utca és a helyiség közti hőmérséklet-különbségnek és a kinti nedvességnek köszönhetően az üvegajtó ugyanolyan párás volt, mint egy téli éjszakán, miközben kint tömött sorokban tartottak hazafelé hordozható ventilátorukat a mellkasukhoz emelve az emberek. Megtöltötték a trópusi éjszaka talán soha többet fel nem frissülő utcáit, melyeken hamarosan nekem is járnom kell majd.

Egy este, úton hazafelé megálltam a közlekedési lámpánál, és arcon csapott az aszfaltból áramló forróság. Folytatnom kellene a levelet, gondoltam. Vagy inkább át kellene írnom. A levelet, melynek a borítékjára ráírtam a „Végrendelet” szót, és melynek még mindig nem volt címzettje. Az elejétől kezdve újra kell írnom. Teljesen máshogy.

Gondolkodnom kellett, hogy meg tudjam írni.

Arról, hogy mikor kezdett minden szétesni.

Mikor értem az útelágazáshoz.

Melyik repedés és hasadék jelezte a töréspontot.

Tapasztalatból tudjuk, hogy vannak emberek, akik a legélesebb kést ragadják meg. Az ellenfelük legsebezhetőbb részét támadják, pontosan tudják, hogy hova kell szúrniuk, mert egyszer régen közel álltak az ellenfelükhöz.

Nem szeretnék úgy élni, mint egy élőhalott. Mint te.

Elhagylak, mert élni akarok.

Élhető életet akarok élni.

A rémálmok 2012 telén kezdődtek, mikor belevetettem magam a könyvemhez szükséges dokumentumokba. Kezdetben fizikai erőszakról szóló álmok voltak. Ejtőernyős katonák elől menekültem, valamivel eltalálták a vállamat, én meg összerogytam. Már nem emlékszem a katona arcára, aki oldalba rúgott és megfordított. Csak a borzongás maradt meg, ahogy minden erejét összeszedve, két kézzel a mellkasomba döfte puskája bajonettjét.

Nem akartam a sötét gondolatokkal negatív hatást gyakorolni a családomra, különösen a lányomra, ezért az otthonunktól tizenöt perc sétára kivettem egy szobát. Itt akartam írni, és úgy terveztem, hogy amint kilépek a szobából, visszatérek a normális életembe. Egy az 1980-as években épült, és harminc éven át csak a legszükségesebb javításokkal karbantartott téglaház első emeletén lévő puritán szoba volt. Fehér festékkel újrakentem a rozsdás vasajtót, az évtizedek alatt megrepedezett keretű ablak mögé pedig függöny gyanánt egy sálat tettem fel. Azokon a napokon, amikor órát tartottam, kilenc órától délig olvastam és jegyzeteltem, más napokon délután ötig a szobában dolgoztam.

A reggelit és a vacsorát mindig is én készítettem, és ilyenkor együtt ettünk. Próbáltam a lehető legtöbbet beszélgetni a lányommal, aki újdonsült középiskolásként számtalan új helyzettel szembesült. Azonban úgy éreztem, mintha kettévált volna a testem, és a könyv árnyéka ezekre a személyes családi pillanatokra is rávetült. Amikor felcsavartam a gáztűzhelyt és vártam, hogy a lábasban felforrjon a víz. Amikor néztem a tojásba forgatott tofu egyik majd másik oldalát, ahogy pirul a serpenyőben.

A dolgozószobám felé vezető út a folyó mentén húzódott, egy ideig fák övezték, majd egy lejtős szakasz után hirtelen kiszélesedett. Nagyjából háromszáz métert kellett megtennem ezen a nyílt terepen, hogy elérjek a híd alatti üres térhez, amit görkorcsolyapályának is használtak. Az útnak ez a része, melyen minden irányból rám láthattak, és így védtelen volt a testem, rendkívül hosszúnak tűnt a számomra. Úgy éreztem, hogy a túloldali házak tetején mesterlövészek rejtőznek, és a járókelőket lesik. Természetesen tisztában voltam az aggodalmam abszurditásával.

2013 tavaszán egyre rosszabbul aludtam és sokszor kapkodtam a levegőt. Miért veszed így a levegőt?, kérdezte egy nap a lányom. Hajnali egy órakor rémálomból riadtam fel. Lemondtam az alvásról, elindultam, hogy vegyek egy flakon vizet. Miközben vártam – teljesen értelmetlen módon, hiszen nem voltak emberek vagy autók az utcán –, hogy a lámpa zöldre váltson, a házam előtt futó kétsávos út túloldalán lévő, kivilágított éjjel-nappalira meredtem. Ekkor pillantottam meg a túloldalon némán lépdelő több tucat férfit. A hosszú hajú, tartalékos egyenruhát viselő alakok a puskájukat a vállukra vetve mentek, lassan, a katonás rendre egyáltalán nem jellemző módon, akár a kirándulásról hazatérő gyerekek.

Amikor valaki, aki már egy ideje nem alszik eleget, és olyan időszakot él át, melyben a rémálmok és a valóság összekavarodnak, egy hihetetlennek tűnő jelenettel szembesül, először valószínűleg kételkedni kezd magában. Tényleg ezt látom? Vagy ez megint csak egy rémálom? Mennyire bízhatok az érzékszerveimben?

Mozdulatlanul néztem a csendbe burkolózott hátakat, ahogy távolodtak, mint valami némafilmben, majd befordultak az útelágazásnál, és eltűntek. Nem álom volt. Nem is voltam álmos, és egy korty alkoholt sem ittam. De abban a pillanatban nem tudtam hinni a szememnek. Talán a tartalékos haderő Umjon-hegy mögött, Negok-dongban található kiképzőtáborához tartozó katonák éjszakai menete volt ez. Ha igen, egy tucat kilométert megtettek már, éjjel a sötét hegyen átmasírozva. Fogalmam sem volt arról, hogy a tartalékosok kapnak-e ilyen kiképzést. Azt terveztem, hogy másnap reggel felhívom az ismerőseim közül azokat, akik voltak katonák, és megkérdezem őket, de nem szerettem volna, hogy furcsa figurának tartsanak – hiszen én magam is furcsának találtam ezt az egészet –, így aztán egészen mostanáig, senkinek sem beszéltem erről.

Ismeretlen nőkkel mászom le a kút falán, kis kezüket szorongatva segítek a gyerekeiknek. Azt gondoltam, hogy a kút alján biztonságban leszünk, de most esőként kezdenek el záporozni ránk a golyók. A nők szorosan magukhoz húzzák a gyerekeiket, a karjaik közé rejtik őket. Olvadt gumiként jön föl a ragadós folyadék a kút aljáról, amelyet teljesen száraznak gondoltam. Hogy elnyelje a vérünket és a kiáltásainkat.

Egy elhagyatott úton megyek a csoporttal. Az arcukra nem emlékszem. Amikor megpillantunk egy fekete gépkocsit az út szélén, valaki megszólal. Ott van bent. Név nélkül is tudja mindenki, hogy kiről van szó. Ő az, aki azon a tavaszon parancsot adott a mészárlásra. Amíg lassítunk és figyeljük az autót, az elindul és befordul egy közeli kőépület felé. Az egyikünk megszólal. Menjünk mi is. Az épület felé vesszük az irányt. Az elején még többen vagyunk, de az épületben már csak ketten maradunk, én meg még valaki, akinek nem emlékszem az arcára. Halványan úgy rémlik, egy férfi volt, és úgy jött utánam, mint aki nem tehetett mást. Mitévők legyünk, így ketten? A sötét hall végében található szobából fény szűrődik ki. Amikor belépünk, a gyilkos a hátát a falnak fordítva áll, kezében égő gyufa. Hirtelen rájövök, hogy a társamnak és nekem is gyufa van a kezünkben. Csak addig tudunk beszélni, amíg le nem égnek. Ezt senki sem mondta, mégis tudjuk, hogy ez a szabály. A gyilkos gyufája már a végét járja, a láng a hüvelykujjánál jár. A mi gyufáinkból, bár azok is gyorsan fogynak, még maradt valamennyi. Azt kell mondanom, hogy gyilkos, gondolom. Kinyitom a szám.

Gyilkos.

Nem jön ki hang a torkomon.

Gyilkos.

Még, még hangosabban kell mondanom.

…Mit fogsz kezdeni azzal, hogy embereket öltél?

Minden erőmet beleadom, és akkor támad egy ötletem. Végezzek vele most azonnal? Talán ez az utolsó lehetőségünk? De hogyan? Mégis hogyan csináljam? Oldalra pillantok az elmosódott arcú társamra, aki alig lélegzik, a gyufája az utolsó, narancsvörös lángokkal ég. Ebben a fényben értem meg, hogy aki a gyufát a kezében tartja, még csak gyerek. Egy nagyra nőtt kisfiú.

Miután kész volt a kézirat, januárban elmentem a kiadóhoz. Kértem tőlük, hogy minél hamarabb adják ki a könyvet. Naivan azt hittem, hogy ha könyvesboltokba kerül, véget érnek a rémálmaim. A szerkesztőm azt válaszolta, hogy marketingszempontból kedvezőbb lenne a májusi időpont.

Nem volna jobb így időzíteni, hogy többen is elolvassák a könyvet?

Meggyőzött. Miközben a kiadást vártam, átírtam az egyik fejezetet, és végül áprilisban adtam le a végleges kéziratot, a szerkesztő sürgetésére. A könyv szinte pontosan május közepén jelent meg. A rémálmaim persze folytatódtak. A történteket felidézve zavarba is jövök. Hogyan gondolhattam ostobán és arcátlanul, amikor meghoztam a döntést, hogy a mészárlásról és a kínzásokról fogok írni, hogy egy nap majd csak úgy lerázom magamról a fájdalmat, és könnyedén megszabadulok a nyomaitól?

És ott az éjszaka, amikor először álmodtam azokról a fekete fákról, és utána a hideg tenyeremet a szememre tapasztva feküdtem.

Vannak olyan álmok, melyek mintha ébredés után is folytatódnának – ez az álom ilyen volt. Eszem, teát főzök, iszom, buszozom, a gyerekem kezét fogva sétálok, utazás előtt bőröndökbe pakolok, a metróállomás végtelen lépcsőit mászom, és a hó csak esik a mezőn, ahol még sohasem jártam. A levágott végű fatörzseken formát öltöttek, majd elolvadtak a hatszögletű kristályok. A lábam a vízben, meglepetten hátrafordulok. A tenger, emelkedik a tenger.

Azon az őszön újra meg újra eszembe jutott ez a jelenet. Elgondolkoztam, hogy hova lehetne átvinni fatörzseket. Több ezer darab nem tűnt reálisnak, de talán a végtelent visszhangzó kilencvenkilencet lerakhatnék valahova, és néhány segítővel feketére festhetném őket. Gondosan, mintha csak az éjszakából szőtt ruhákba öltöztetnénk őket, hogy senki ne zavarja az álmukat. És aztán az égből rájuk ereszkedne egy fehér fátyol, inkább a hó, mint a tenger.

Felvetettem egy korábban fotós és dokumentumfilmes barátomnak, hogy készítsünk erről egy rövidfilmet. Lelkesen beleegyezett. Elhatároztuk, hogy belevágunk, de aztán eltelt négy év, és csak nem sikerült mindkettőnk számára megfelelő időpontot találnunk.

Hazasétálok ezen a perzselő éjszakán az égető aszfalton, és hideg fürdőt veszek. Alattam, fölöttem és mellettem mindenki késő estig járatja a légkondicionálóját, ezért be kell csuknom az erkélyajtót és az ablakokat, hogy a külső egységek ne lökjék be a lakásomba a meleg levegőt. A párás szaunává vált nappalimban ülök, az asztalnál, és már el is felejtettem a hűsítő víz érintését. Felnyitom a még mindig címezetlen borítékot.

Újraírni az elejétől.

Mint egy varázsige.

Újrakezdem, az elejétől. Öt perc sem telik el, már folyik rólam az izzadság. Még egyszer lezuhanyozok hideg vízzel, majd visszaülök az asztalhoz. Összetépem a néhány perccel korábbi firkálmányomat.

Újraírni az elejétől.

Egy igazi búcsút, ahogy kell.

Előző nyáron, amikor a magánéletem kezdett szétesni, akár egy vízbe dobott kockacukor… abban az időszakban, ami csak előre jelezte az igazi búcsúkat, írtam egy regényt, és a Búcsú címet adtam neki. Egy hónő története volt, aki a havas esőben elolvad, és végleg eltűnik.

Akárhányszor az izzadság a homlokomról a szemembe folyt és annyira csípni kezdett, hogy nem tudtam folytatni az írást, hideg vízzel megmosakodtam. Amikor pedig visszatértem az asztalhoz, összetéptem, amit addig írtam. Aztán még mindig nyirkos testtel lefeküdtem a nappali padlójára, és otthagytam a levelet, amit még mindig újra kellett írnom, az ég pedig kéken világosodni kezdett odakint. Áldásként mintha kicsit csökkent volna a hőmérséklet. Egy pillanatra lehunyhatom a szemem, mondtam magamnak, és amint éreztem, hogy eljön az álom, megint esni kezdett a hó a mezőn. A hó, mely már évtizedek vagy évszázadok óta csak esett, megállás nélkül.

Biztonságban vannak.

Gondolom, miközben mintha egy nagy, nehéz kard lebegne rám mutatva a levegőben, és én remegve állok, tágra nyílt szemmel, de nem hagyom ott a mezőt.

Az emelkedő aljától a hegytetőig elhelyezett fák biztonságban vannak, messze a dagálytól. Az azokhoz tartozó sírhalmoknak nem eshet bántódásuk, a tenger nem ér el odáig. A több száz odatemetett ember fehér csontjai tiszták és szárazak maradnak. Nem fogja kimosni őket a víz. A fekete fatörzsek alja nem nedves, nem penészes, ott állnak a hóesésben, évtizedek vagy tán évszázadok óta.

Ekkor értettem meg.

Hátat kellett fordítanom a hullámok kimosta csontoknak, és még mielőtt túl késő lenne, a térdemig érő vízben taposva fel kellett jutnom a hegyhátra. Nem várhattam semmire, nem számíthattam senkire, nem tétovázhattam. Fel kellett jutnom a hegyhátra. Oda, ahol végre megpillanthattam a legmagasabban elhelyezett fatörzseken olvadó hókristályokat.

Mert nem volt időm.

Mert nem volt más út. És mert

folytatni akartam

az életemet.