Copyright © Rajačić Ágnes, 2024

© Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítófotó: Freepik

Borítóterv és illusztrációk: Tillai Tamás

Szerkesztő: Tegyi Tímea

Felelős szerkesztő: Hessky Eszter

Felelős kiadó: Rados Richárd

Elektronikus kiadó: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-687-135-2

A katasztrófavédelemben

dolgozó hősöknek

Dr. Bakondi Györgynek,

egykori nevelőmnek

Világhy Adrienn emlékére

Tartalom

Előszó

Az egyesülés ünnepe

A baj kezdete

A bázis, ahol mindez történik

A vészjósló időjárás-jelentés

Van-e klímaváltozás?

Az első hópelyhek

Kialakul a helyzet

A haditerv

Kétezer markológép

A veszélyhelyzet kihirdetése

Interjú a havazás elleni védekezést koordináló Tábornokkal

A Meteorológiai Intézet igazgatójának kirúgása

Telefon Brüsszelből

Az Altábornagy elkobozza az Unió levelét

Levél az Altábornagytól

A Tudományos Tanács ülése

Toldi Tábornok válaszlevele a Tudományos Tanácsnak

Az Unió második levele

Feláll a hadtest

Megjelenik a szlovák maffia

A kávézás, avagy az első randi

A szomszédok bejövetele – A komáromi átkelés

A szigetvári küzdelem

A második győri csata

A NASA, a Fehér Ház és a NATO akcióba lendül

A felhőkilövés

Epilógus

Előszó

A nagy idők nagy embereket kívánnak. Abban a furcsa és mégis szerethető országban, ahol ez a történet játszódik, a rendvédők a hősök. Ők írják a történelmet, ők harcolnak kivont szablyával a világ ellen, ahol a zord ellenség lapul. Az ellenség ezúttal nem más, mint egy hóvihar, ami csellel próbálja bevenni az országot a 2030-as évben.

A sok hős közül mi kettőt választottunk ki. A Tábornokot, aki úgy tud vezényelni, mint Napóleon, könnyű megközelíteni, hiszen bármikor ad interjút, szeret beszélgetni a jelenről és a múltról, ezért nem volt nehéz megrajzolni a karakterét. Körülötte sok a fel nem ismert hős, szerény tiszt, akiket nem lehet kihagyni a történetből. Ha felismernék őket, mind Tábornokok lennének, azonban könnyen belátható, hogy az adófizetők nem tarthatnak el ilyen sok Tábornokot. Ezért maradnak a tisztek sorában, bármilyen nagyszerű jellemrajzzal is dicsekedhetnek.

A másik hősünk Aliz, a világlátott hadnagy, aki lelkes, de reménytelen harcot folytat a klímaváltozás ügyéért. Azt szeretné a Tábornok szájába rágni, hogy a külvilág nem annyira ellenséges, mint ahogy ő gondolja, és a tavaszi hóvihar nem más, mint a klímaváltozás hozadéka, amit a brüsszeli pénzzel és a szomszédokkal együtt kellene kezelni. Ez az elképzelése természetesen nem egyezik a központi állásponttal, és ez a szereplők közötti összeütközésekhez vezet. A problémát végül egy egyedülállóan innovatív megoldással sikerül orvosolni, aminek a világ majd a csodájára jár. Azt is le kell szögeznünk, hogy a valós személyekkel való hasonlóság csak a véletlen műve, a történetünk teljes mértékben fikció.

Az egyesülés ünnepe

Először a tűzoltók és a polgári védelmisek masíroztak be a sportcsarnokba, és öt egyenes oszlopba rendeződtek. Csak a piros sisakjukról lehetett őket megkülönböztetni, egyébként ugyanolyan sötétkék ruhában voltak, mint az utánuk haladó rendőrök, akik tíz oszlopban sorakoztak fel. Ezután következtek a zöld sisakos határvadászok, a vadőrök és a polgárőrök, akiknek a helyét csak egy-egy felfestett oszlop jelölte a padlón. A fekete sisakos utcaellenőrök is megérkeztek. Végül a honvédek foglalták el a maradék tíz oszlopot a csarnok másik felében, bár ez utóbbiak csak jelképesen vonultak fel, mert még nem zárultak le a velük folytatott egyesülési tárgyalások, így a ruhájuk megmaradt zöldnek. Összesen harminc oszlopot és húsz sort lehetett megszámolni a sportcsarnokban, a sorok szemet gyönyörködtető geometriai pontossággal húzódtak végig a térben. Nem hiába gyakoroltak orrvérzésig az egységek, a beállás tökéletesen sikerült, minden sisak egy irányba nézett, a pulpitus felé.

A rezzenéstelen némaságba ekkor bevonult a vezérkar: két miniszter, négy államtitkár, két altábornagy, három vezérőrnagy és öt dandártábornok cövekelt le szilárdan, akár a luxori templom tartóoszlopai. Aranyhímzéses egyenruháik csillogtak a reflektorfényben, mintha a mediterrán nap fénycsóvája világította volna be a csarnokot a pulpitus felett, és a napsugarak tükröződtek volna a kitüntetéseken. Úgy tűnt, és sokan a jelenlévők közül bizton hitték, hogy ez az embercsoport még a waterloo-i csatát is győzelemre vitte volna, ha ez lett volna a feladat. De most nem ez volt.

A vezérkar közepéről, a második sorból előtűnt Toldi Sándor dandártábornok termetes alakja. Hosszúra sodort bajsza szigort kölcsönzött neki, amit szilaj nézéssel tetézett. Ám bármennyire is igyekezett, hogy szigorúnak tűnjön, távolról is észre lehetett venni azt a töretlen jó kedélyt, ami a lényéből áradt, és ami kiemelte őt az egyébként megközelíthetetlen társaságból. A Tábornokot már gyerekkorában is csínytevőnek ismerték, két fiútestvérét minden vidéki kihívásba belevitte, ami csak létezett Tiszaföldváron. Ezért adták be őt a szülők – a családi hagyományt folytatva – katonai iskolába Szolnokra, ahol rögtön kitűnt csavaros eszével és gyors helyzetfelismerő képességével, ráadásul a zabolátlan természetét is sikerült mérsékelni. Kitűnő jegyekkel végezte el az iskolát, majd a katonai akadémián Az aszimmetrikus hadviselés kihívásairól címmel írta a disszertációját, amit szintén kiváló minősítéssel illettek. Így még az orosz tiszti akadémiára is mehetett továbbképzésre, mielőtt állást kapott a hazai rendvédelemben és elindult felfelé azon a ranglétrán, amelynek a fáradságos állomásait senkinek sem lehetett kikerülni.

Ilyen múlttal nem meglepő, hogy a Tábornoknak mindig járt valami a fejében. Ez alkalommal épp azon morfondírozott, hogy valójában ki egyesül kivel ezen a nagyszabású ünnepen. A tízezer tűzoltó a kétezer polgári védelmissel? A kétezer vadőr a háromezer utcaellenőrrel? Vagy mindenki más a rendőrökkel? Már évek óta kísértette őt az erőviszonyok dilemmája, és a kollegáival egyetemben csak nem tudott dűlőre jutni abban a kérdésben, melyik egységnek is kellene átvennie az irányítást.

A fennálló körülményeket látva azzal viszont tisztában volt, hogy mindenképpen rendet kell tenni az országban. Az a sok katasztrófa! A háború. Az emberek és az állatok elvándorlása, elkóborlása. Na meg a káosz, ami mindezek miatt kialakult az utcákon. Meg kell fékezni a felkorbácsolt elemeket és a hirtelen indulatokat, különben követhetetlenné válnak a mindennapok. És nem csak egyes körzetekben, izoláltan kell rendet tenni – gondolta –, a rendnek egyetemesnek kell lennie… Csak hát ezeknek az egységeknek eddig jól elkülönített feladatuk volt, és most össze lettek boronálva. A csillagos ég tudja csak, hogyan fognak együtt dolgozni – próbálta megzabolázni cikázó gondolatait, miközben megigazította a Bátorságért Érdemjelet, amit a sikeres árvízi védekezésekért kapott.

Közben megkezdődtek az ünnepi beszédek.

– A feladat nem egyszerű. Erős közösségre, a hivatás szeretetére, a hivatástudat erősítésére, a csapatban cselekvés képességére van szükség a sikerhez – jelentette ki a mikrofonhoz lépő Altábornagy, a mindenható elöljáró, aki aznap átvette az egyesült rendvédelem vezetését, majd ennek sikerére, az ország biztonságára, a jogelődök történetére, az alapító atyák bölcsességére, az ősök emlékére, és minden más jóra hajrát kiáltott, amire a sisakok háromszoros „hajrával” válaszoltak.

A szónok tisztában volt a tömegekre gyakorolt hatással, ami a szavait követte. A makulátlan oszlopokba jobbról beférkőztek a mondatok, megnyúltak, körbekerítették a tiszt urakat és hölgyeket, beleszálltak a jobb fülekbe, onnan a torkon át a szívhez szivárogtak, a véráramba és a kapillárisokba. A belső szerveken át lefelé vették az irányt, az izmos combokon és a térdeken keresztül megérkeztek egészen a lábujjakba, majd mindezt visszafelé is megtették, úgy, hogy a bal fülön távozhassanak. Így jártak a mondatok emberről emberre, és töltötték fel őket erővel, mint egy lassú meditáció. Az Altábornagy megvárta, hogy egy-egy mondata az utolsó sort is elérje, és csak akkor indította útjára a következőt, amikor ez megtörtént. Valahogy így:

– A sikerhez erős közösségekre – 3 másodperc szünet –, a hivatás szeretetére – 3 másodperc szünet –, a hivatástudat erősítésére – 3 másodperc szünet – és a csapatban cselekvés képességére – itt is 3 másodperc szünet – van szükség. Állomány, pihenj!

Mire a beszéde végére ért, az állomány átvette a szónoklat rezgéseit, és ez a szónokot és a hallgatóságot is az elégedettség érzésével töltötte el.

Mindeközben a felsorakozottak is elgondolkodtak az egyesülés szó értelmén, annak minden lehetséges dimenzióján. A negyedik sor harmadik oszlopában feszengő Tőzsér Róbert polgári védelmis százados például így szólt a mellette lévő, állát büszkén felszegő tűzoltó századoshoz, Paizs Dávidhoz:

– Most akkor mi ezentúl egy tálból eszünk, haver?

– Nem vagyok én haver, öcsém, mert az őseim már akkor is tűzoltók voltak, amikor napvilágot látott II. József dekrétuma a tűzvédelemről, ti meg, ha jól tudom, csak az első világháborúban pattantatok ki a légvédelemből, mint egy megkésett gondolat Pallas Athéné fejéből – morogta az orra alá kelletlenül a százados. – Még arra sem vagytok képesek, hogy egy szóban összefoglaljátok, hogy mit is csináltok. Katasztrófa… védelem. Ti véditek a katasztrófát, vagy az titeket? – méltatlankodott tovább.

– Ugyan már, te is tudod, hogy mi megyünk ki árvíz idején. Ti a tűzzel tudtok bánni, a vizet csak pocsékoljátok, belefulladnátok a Dunába a fecskendőitekkel együtt. Mi tudunk szivattyúzni – válaszolt kimérten Tőzsér.

– Szivattyúzni, mit még! – horkant fel erre a Paizs. – Én akkor sem egyesülök senkivel a feleségemen kívül. Főleg, ha szivattyúzásról van szó.

A mondat második felét a százados már csak maga elé mormolta, és sértődötten tekintgetett a pulpitus felé, ahol még mindig az Altábornagy beszélt.

– A központosítás szervezettebbé teszi a munkát, amit ezentúl a többi egységgel szoros együttműködésben végeznek el. A cél mindig az, hogy önök mihamarabb kiérjenek a katasztrófához és megkezdjék a kárelhárítást, biztosítva a lakosság védelmét, legyen az árvíz, tűzeset, autóbaleset vagy üstökös becsapódása. A mostani egyesüléssel elértük, hogy a tűzoltók minden egyes káresethez kiérnek maximum 5 perc alatt. Az egyesülés mindenki közös érdeke!

Még szerencse, hogy ezek a derék legények úgy tudtak beszélgetni, hogy sem a hajbőrük, sem az arcuk nem mozgott közben, így a vezetők semmit sem gyaníthattak a parázs vitákból. Annak rendje és módja szerint végigmondták a beszédeket, és az ünnepség másfél óra múlva véget ért.

Már csak az áldás hiányzott. A katolikus és a református papok és egy rabbi érkezett a mikrofonhoz, szorosan egymás mellett lépkedtek, hosszú fekete ruhában masírozva, hogy megáldják az egybegyűlteket.

– Nehéz helyzetekben is becsülettel helytállni: ez a feladat lebegjen önök előtt! Ne csak a rossz dolgokra figyeljenek oda, hanem a jókat is vegyék észre, hiszen még egy idegen országban is annyi szépség és érték vesz körül bennünket. Bajtársiasság, becsület, hazaszeretet, család, hit: ezek mind olyan értékek, amelyekből erőt meríthetnek! – zengte a tábori katolikus pap.

– Isten valóságos üzenete éppen azokban az időkben tapasztalható meg, amikor a világunkba és a lelkünkbe félelem költözik. Akkor tapasztalhatjuk meg Isten gondoskodó szeretetét. Lukács evangéliumában olvashatunk arról, hogy amikor viharba kerültek a tanítványok, hogyan menekültek meg a hajóból. A hitük által – szólt a református ige.

– Kísérje életüket béke, gyarapodás és áldás! – tette hozzá röviden a rabbi.

Az áldások alatt kisebb zavar keletkezett a harmadik sor közepén, ahol két, vallási kérdésekben eltérő álláspontú tiszt állt, Rákóczi Tamás katolikus és Riesz Áron zsidó származású őrnagy, akit mindenféle „szivárványos” kérdésekben vettek elő a társai.

– Mi az, hogy gyarapodás, Áron őrnagy, a ti papotok még a bevetésben is a szexre buzdít? Azt meg hogyan lehet kivitelezni, meséld már el nekem! – kérte Tamás.

– Na látod, végre valami, amit te nem tudsz. Amíg ti becsülettel helytálltok, én tudom, hogyan kell úgy teljesíteni a parancsot, hogy közben a jó dolgokat is észrevegyem. A szaporodás pedig, amellett, hogy kötelesség, kellemes dolog, nemdebár? – kontrázott Riesz Áron, tudatában annak, hogy ezzel a kijelentéssel nem lehet vitatkozni.

– Pszt! Hangosak vagytok – szólt oda nekik oldalról Rajnai Aliz hadnagy, akiből csak egy-két barna hajtincset és egy nagy égszínkék szempárt lehetett látni, arca többi részét eltakarta a sisak. Ám még a gyakorlóruhában is kirajzolódtak nőies idomai, ami elég volt ahhoz, hogy a fiúk hirtelen egyetértésben elcsendesedjenek. Jobban is tették, mert felhangzott a himnusz és a végső trombitaszó, amire az állomány megkezdte a kivonulást a sportcsarnokból.

Az ünnepség végére a tiszteletbeli vendégekben és a meghívott külföldi diplomatákban is az a benyomás keletkezett, aminek keletkeznie kellett: ez egy nagyon rendezett társaság, amely megbirkózik az előtte álló kihívásokkal.