Henry James

A CSAVAR FORDUL EGYET

– részlet –

© Henry James

A mű eredeti címe: The Turn of Screw

Fordította: © Weisz Böbe, 2012

Szerkesztette: © Golubeff Lóránt

© Alinea Kiadó, 2013

Borító: © Molnár-Polányi Petra, 2012

ISBN 978-615-5303-17-3

A Klasszik sorozat kötetei:

Joseph Conrad: A sötétség mélyén

Oscar Wilde: Dorian Gray arcképe

Mark Twain: A lóvá tett város

Henry James: A csavar fordul egyet

F. Scott Fitzgerald: A nagy Gatsby

Edgar Allan Poe: A fekete macska

F. M. Dosztojevszkij: A játékos

Robert L. Stevenson: Jekyll és Hyde

Alinea Kiadó

1013 Budapest, Pauler u. 2.

E-mail: alinea@alinea.hu

www.alinea.hu

Minden jog fenntartva, beleértve a szerkesztés szerzői jogát is.

A tűz körül ültünk, lélegzet-visszafojtva hallgattuk a történetet. Emlékszem, leszámítva azt a magától értetődő megjegyzést, hogy mindez hátborzongató, mint ahogy az karácsony estén egy régi házban elhangzó különös történettől elvárható, senki nem fűzött hozzá semmit mindaddig, míg valaki fel nem vetette, most hall először olyan látomásról, amely egy gyermeknek jelent meg. A látomás, ha megemlíthetem, épp egy olyan régi házban esett meg, mint ahol összegyűltünk az ünnepre – egy rettenetes látomás volt: a kisfiú egy szobában aludt édesanyjával, akit elborzadva ébresztett fel. Az édesanya felriadva azonban nem űzte el a félelmét, és nem is ringatta álomba, mert még mielőtt sikerült volna fiát megnyugtatnia, ő maga is megpillantotta azt, ami velejéig megrázta a gyermeket. Ez az észrevétel késztette Douglast arra – ha nem is azonnal, hanem valamikor később az este folyamán –, hogy olyasmit mondjon, amelynek érdekes következményére most felhívom a figyelmet. Valaki épp belekezdett egy nem különösebben izgalmas történetbe, és láttam, hogy Douglas oda sem figyel. Arra számítottam, hogy ő is készül előrukkolni valamivel, és nekünk csak ki kell várnunk. Végül két estét kellett várnunk, de még mielőtt szétszéledtünk volna, elmondta, mi jár a fejében.

– Teljességgel egyetértek..., már ami Griffin kísértetét illeti, vagy bármi volt is az. Maga a tény, hogy először egy ilyen zsenge korú kisfiúnak jelent meg, különös hangulatot kölcsönöz a történetnek. Már találkoztam ilyen megragadó esettel, amelyet gyermek élt át. Ha a gyermek csavar egyet a történeten, akkor mit szólnak két gyermekhez...?

– Azt, hogy nyilvánvalóan – kiáltott fel valaki – az kettőt csavar rajta! És azt, hogy hallani szeretnénk.

Szinte magam előtt látom Douglast, ahogy a tűznek hátat fordítva, zsebre dugott kézzel lenéz beszélgetőtársára.

– Rajtam kívül mind ez ideig soha senki nem hallotta. Tényleg túl rémisztő.

Ez megfelelően felcsigázta az érdeklődésünket, és barátunk csendesen, ravaszul készült a rá váró diadalra, szemét ránk szegezte, és folytatta:

– Felülmúlhatatlan. Semmi sem fogható hozzá.

– Olyan rettenetes? – emlékszem a kérdésemre.

Mintha legszívesebben azt mondta volna, ez nem olyan egyszerű; mintha nem találna szavakat rá. Kezét elhúzta szeme előtt, és arca kissé megrándult.

– Iszonyat... iszonyatos!

– Ó, milyen édes! – kiáltott fel az egyik hölgy.

Douglas figyelemre sem méltatta; rám nézett, de mintha nem is engem látna, hanem azt, amiről beszélt.

– Összességében véve hátborzongatóan visszataszító, rémisztő és fájdalmas.

– Akkor – mondtam – üljön le, és kezdje el!

A tűz felé fordult, lábával megbökött egy fahasábot, és egy pillanatig csak nézte. Majd visszafordult felénk:

– Nem kezdhetem el. Be kell küldetnem érte a városba.

Kijelentését egyhangú felhördülés fogadta, sőt tiltakozás, ami után, az ő megszokott szórakozott módján magyarázatot fűzött hozzá:

– A történet le van írva. Egy kulcsra zárt fiókban őrzöm..., évek óta nem vettem ki. Írhatok az inasomnak, és elküldhetem a kulcsot; ő pedig eljuttatja hozzám a csomagot, pontosan úgy, ahogy találja.

Mintha mondandóját külön nekem címezte volna..., szinte mintha segítséget kérne, hogy sürgessem. Vastag jeget tört meg, amely sok telet látott, oka volt a hosszú hallgatásnak. A többiek bosszankodtak a késlekedés miatt, de engem épp Douglas aggályai fogtak meg igazán. Megígértettem vele, hogy ír az első postával, és minél előbb elmeséli nekünk a történetet; majd megkérdeztem, hogy a szóban forgó eset vele történt-e meg.

Azonnal válaszolt:

– Ó, istennek hála, dehogy!

– És az ön feljegyzése? Lejegyezte az egészet?

– Csak a benyomást. Ide jegyeztem fel... – a szívére bökött. – Mindig velem van.

– Akkor a kézirata...?

– Régi, gyönyörűséges kézírás, de a tinta elhalványodott már – ismét elhallgatott. – Női kéz írása. Egy nőé, aki már húsz éve halott. A halála előtt küldte el nekem a szóban forgó lapokat.

Most már mindannyian figyeltek, és természetesen ilyenkor mindig akad valaki, aki lenézően közbeszól, vagy legalábbis előre levonja a következtetéseket. Douglas azonban ha nem is örömmel, de az ingerültség legkisebb jele nélkül félresöpörte a megjegyzést.

– Igen elbűvölő személy volt, de tíz évvel idősebb nálam. A nővérem nevelőnője volt – mondta csendesen. – Nála kellemesebb nevelőnővel sosem találkoztam; bárhol megállta volna a helyét. Sok idő eltelt azóta, és a szóban forgó történet még korábban esett meg. A Trinitybe jártam, és amikor a második nyáron hazamentem, már ott volt nálunk. Sok minden történt abban az évben..., csodálatos év volt; a szabad óráiban a kertben sétáltunk és beszélgettünk..., a beszélgetéseink során borzasztóan okosnak és kedvesnek találtam a kisasszonyt. Ó, igen; ne mosolyogjanak! Végtelenül kedveltem, és a mai napig örömmel tölt el, hogy ő is kedvelt engem. Ha nem így lett volna, nem ezt fedte volna fel előttem. Soha nem mesélte el senkinek. Nem azért, mert azt mondta, de tudtam. Biztos voltam benne; láttam rajta. Önök is könnyen megítélhetik, miért, ha végighallgatnak.

– Annyira ijesztő volt az eset?

Még mindig engem nézett.

– Könnyen megítélhetik – ismételte. – Könnyen.

Én álltam a tekintetét.

– Értem. A hölgy szerelmes volt.

Most először nevette el magát.

– Milyen elmés meglátás. Igen, szerelmes volt. Vagyis volt annak előtte. Ez kiderült..., nem mondhatta el a történetét anélkül, hogy ki ne derülne. Láttam rajta is, és ő látta, hogy látom; de egyikünk sem szólt róla. Emlékszem a napra és a helyre..., a pázsit szélére, a nagy bükkfák árnyékára, a hosszú, forró, nyári délutánra. Nem egy rémisztő helyszín; de mégis...!

Fellépett a tűztől, és lerogyott a székére.

– Csütörtök délelőtt érkezik meg a csomag? – érdeklődtem.

– Valószínűleg csak a második postával.

– Nos, rendben; vacsora után...

– Mindannyian itt lesznek? – ismét körüljártatta rajtunk a tekintetét. – Van, aki távozik? – ezt szinte reménykedve tette hozzá. – Mindenki itt marad!

– Én igen... Én is! – kiáltották a hölgyek, akiknek a távozását már elrendezték. Mrs. Griffin azonban határozottan kijelentette, hogy több részletnek is napvilágra kellene kerülnie.

– Kibe volt szerelmes?

– Majd a történetből kiderül – vettem magamra a válaszadó szerepét.

– Ó, alig várom a történetet!

– A történetből nem fog kiderülni – szólalt meg Douglas –, legalábbis a közönséges, hétköznapi értelmében véve nem.

– Annál nagyobb kár akkor. Csak így értek meg bármit is.

– Akkor hát nem árulja el, Douglas? – kérdezte valaki.

Douglas ismét felpattant.

– De..., majd holnap. Most nyugovóra kell térnem. Jó éjt! – sietve felkapott egy gyertyatartót, és ott hagyott minket kissé összezavarodva. A tágas barna teremben, ahol összegyűltünk, hallottuk, ahogy a léptei koppannak a lépcsőn. Egyszer csak Mrs. Griffin megszólalt.

– Nos, azt ugyan nem tudom, a nevelőnő kibe volt szerelmes, de azt igen, hogy ő kibe.

– A nevelőnő tíz évvel idősebb volt – vetette közbe a férje.

– Raison de plus..., ilyen fiatalon! De igen kedves ez a hosszú hallgatás.

– Negyven évig! – jegyezte meg Griffin.

– De végre lehull a lepel.

– A leleplezés – fordultam feléjük – fontos eseménnyé avatja a csütörtök estét.

A többiek olyannyira egyetértettek velem, hogy a közelgő esemény fényében mindannyian elveszítettük érdeklődésünket minden más iránt. Az utolsó történet, noha befejezetlenül maradt és csak egy hosszabb elbeszélés nyitánya volt, már elhangzott; kezet ráztunk egymással, „felfegyverkeztünk a gyertyákkal”, ahogy valaki találóan megjegyezte, és nyugovóra tértünk.

Másnap megtudtam, hogy a kulcsot tartalmazó levél az első postával el is ment Douglas londoni lakására; de annak ellenére, hogy a hír körbejárt, vagy éppen emiatt, a vacsora végéig nem háborgattuk, egészen az este azon órájáig, ami a leginkább illett a reménykedő hangulatunkhoz. Ekkor legnagyobb megelégedésünkre ismét közlékeny lett, és meg is indokolta, hogy miért. Ez alkalommal is a hallban, a tűz előtt kezdett mesélni, mint ahogyan az előző este, amikor csendesen ámuldoztunk szavai hallatán. Mint kiderült, a visszaemlékezés, melynek felolvasását megígérte, csakugyan igényelt némi bevezetést, hogy teljességgel megérthessük. Hadd szögezzem itt le, még az elején, hogy ezt a visszaemlékezést a saját, sokkal később keletkezett pontos átiratom alapján mesélem el. Szegény Douglas a már közelgő halála előtt adta át nekem azt a bizonyos kéziratot, amelyet a harmadik napon kapott meg, és amelyet a negyedik estén ugyanazon a helyen nagy átéléssel elkezdett felolvasni az elcsendesedett hallgatóságának. Azok a távozásra készülő hölgyek, akik korábban azt mondták, maradnak, végül mégsem maradtak. De mint ahogy azt megvallották, Douglas bevezetése miatt dühös kíváncsisággal távoztak. Ettől azonban Douglas megmaradt, válogatott hallgatósága nagyobb figyelmet tudott neki szentelni, és a kandalló köré gyűlve áhítatosan itták minden szavát.

Az első, amit megtudtunk, az volt, hogy a papírra vetett vallomás azon a ponton kezdi el az elbeszélést, amikor a történet egy bizonyos értelemben már elkezdődött. Az előzmény tehát az volt, hogy Douglas régi barátja egy szegény vidéki lelkész legfiatalabb lánya, aki húsz évesen nevelőnőként szolgálatba állt, lázas sietséggel feljött Londonba, hogy személyesen jelentkezzen egy álláshirdetésre, mely kapcsán már rövid levelezést folytatott a hirdetés feladójával. Amikor megjelent abban a Harley Street-i házban, amely méretével és eleganciájával lenyűgözte, ez az illető, ez a jövendőbeli pártfogó, igazi úriembernek bizonyult. Egy ereje teljében levő agglegény volt, olyasvalaki, akihez foghatóval ez a hampshire-i parókiáról származó izgatott és zaklatott lány még sosem találkozott – legfeljebb csak álmában vagy egy régi regény lapjain. Könnyen magunk elé képzelhetjük a férfit: ez a típus, szerencsére, sosem hal ki. Jóképű volt, merész és kellemes kedélyű, fesztelen, vidám és kedves. Gavallérnak és nagyúrinak tűnt a lány szemében, de leginkább az fogta meg és az adott neki bátorságot, amire később szükség is volt, hogy a férfi az egészet afféle szívességként tárta elé, kötelezettségként, amit szívesen magára vállal. A lány gazdagnak gondolta, de félelmetesen különcnek – a férfit szinte dicsfénybe vonta divatos öltözete, kellemes vonásai, drága szokásai és a nők iránt tanúsított finom modora. A városi háza tele volt utazásai emlékeivel és vadásztrófeákkal; a lányt azonban vidéki otthonában, a régi essexi családi birtokon akarta haladéktalanul alkalmazni.

A gyermekek szülei elhunytak Indiában, és így ő lett a gyámja unokaöccsének és unokahúgának, akik a hadseregben szolgáló, két évvel korábban elveszített öccse gyermekei voltak. Az ő pozíciójában ritka, hogy valakinek így a nyakába szakadjon két gyerek, és ez nagy gondot okozott ennek a magányos férfinak, akinek nem volt sem ilyen irányú tapasztalata, sem cseppnyi türelme. Komoly aggodalmat jelentettek, és minden kétséget kizáróan számos baklövést követett el, de végtelenül sajnálta a szegény árvákat, és minden tőle telhetőt megtett az érdekükben. Ez történetesen abban merült ki, hogy leküldte őket a másik házába, hiszen gyermekeknek természetesen a vidék a legmegfelelőbb hely. Az első naptól kezdve ott laktak a számára fellelhető legjobb emberek gondjára bízva – még a saját szolgáiról is lemondott, hogy maga fogadja őket, és amikor csak lehetett, maga ment le megnézni, hogy megy a soruk. Külön kellemetlenséget okozott, hogy a gyerekeknek gyakorlatilag más rokonuk nem volt, és a férfi saját ügyei felemésztették minden idejét. A kis árvák birtokba vehették Blyt, ezt az egészséges levegőjű és biztonságos helyet, és az úr Mrs. Grose-t, ezt a feddhetetlen jellemű asszonyt, aki korábban az édesanyja szobalánya volt, tette meg a kis társaság fejének – de csak a háztartást érintő ügyekben. A férfi biztosra vette, hogy látogatója kedvelni fogja. Most Mrs. Grose volt a házvezetőnő, és egyelőre ő vigyázott a kislányra, akit – nem lévén saját gyermeke – szerencsére végtelenül kedvelt. Rengetegen segítettek a teendőkben, de természetesen a nevelőnőként alkalmazott ifjú hölgy lesz a főnök. Az iskolai szünetekben szintén az ő feladata lesz a kisfiúról gondoskodni, aki már egy évet eltöltött az iskolában – akármennyire is fiatal volt a gyermek az iskolához, de mit lehetett tenni? – és aki, mivel a szünidő hamarosan kezdetét veszi, egyik napról a másikra hazatér. A két gyermekre korábban is egy fiatal hölgy ügyelt, de mély sajnálatukra elveszítették. Szépen bánt velük – igen tiszteletreméltó személy volt – egészen a haláláig, és e haláleset miatt nem volt más választás, mint hogy a kis Milest iskolába küldjék. Azóta a legjobb tudása szerint Mrs. Grose foglalkozott Florával. A háztartáshoz még tartozott egy szakács, egy cseléd, egy tejesasszony, egy öreg póni, egy vén komornyik és egy agg kertész, akik valamennyien ugyanúgy végtelenül tiszteletreméltók voltak.

Douglas eddig jutott a szöveggel, amikor valaki közbevetett egy kérdést.

– És miben halt meg a korábbi nevelőnő? A tiszteletreméltóságban?

Barátunk azonnal válaszolt.

– Ez is ki fog derülni. Nem árulom el idő előtt.

– Elnézést..., azt hittem, pontosan ezt teszi.

– Az utóda helyében – vetettem közbe – én előre szerettem volna tudni, hogy az állással jár-e...

– Elkerülhetetlen életveszély? – fejezte be Douglas a mondatot helyettem. – Ő is tudni szerette volna, és meg is tudta. Holnap meg is hallják, mit tudott meg. Mindeközben természetesen a kilátásai kissé komornak tűntek a szemében. Fiatal volt, tapasztalatlan, ideges. Arra gondolt, hogy a munka komoly kötelességekkel jár, nem lesz társasága, magányos lesz. Habozott..., pár napot kért, hogy más segítségével is átgondolja a döntést. Ám a felajánlott fizetség messze meghaladta szerény lehetőségeit, így a második megbeszélésen beadta a derekát és elszerződött.

Douglas ekkor elhallgatott, s én a hallgatóság érdekében közbevetettem:

– Ennek az oka persze az a csáberő, amivel a ragyogó fiatalember bírt, és a kisasszony megadta magát.

Douglas felállt, ahogyan az előző este is, odalépett a tűzhöz, a lábával megfordította az egyik fahasábot, majd egy pillanatig mozdulatlanul állt háttal nekünk.

– Csak kétszer látta.

– Igen, épp ez a szenvedélye szépsége.

Kisebb meglepetésemre Douglas erre felém fordult.

– Csakugyan ez volt a szépsége. Voltak mások – tette hozzá –, akik nem adták be a derekukat. A férfi őszintén beszámolt minden nehézségéről..., hogy számos jelentkező számára a feltételek elfogadhatatlannak bizonyultak. Egyszerűen visszahőköltek. Ostobaságnak hangzott..., furcsának; leginkább a férfi legfontosabb feltétele tükrében.

– Mely szerint...?

– Hogy soha ne zaklassa..., soha, de soha: ne keresse, ne panaszkodjon, ne írjon semmiről; minden kérdést önmaga oldjon meg, minden pénzt a tanácsostól vegyen át, az egészet vegye a saját vállára, és őt hagyja békén. Megígérte, hogy így lesz. Nekem említette, hogy amikor a férfi egy pillanatra megkönnyebbülten és örömmel megfogta a kezét és megköszönte az áldozatvállalását, úgy érezte, máris jutalomban részesült.

– De csak ennyi volt a jutalma? – kérdezte az egyik hölgy.

– Soha többet nem látta.

– Ó! – kiáltott fel a hölgy; és mivel barátunk rögtön ezután ismét magunkra hagyott minket, ez volt az egyetlen jelentőséggel bíró szó, amit a témához fűztek egészen addig, míg másnap este a kandalló mellett a legjobb székben ülve Douglas felnyitotta egy vékony, régimódi, aranyszegélyes album kifakult vörös fedelét. A felolvasás végül több estét vett igénybe, de ugyanez a hölgy már az első alkalommal újabb kérdéssel állt elő.

– Mi a címe?

– Nincs címe.

– Ó, nekem van egy ötletem! – mondtam. Douglas azonban ügyet sem vetve rám elkezdett olvasni, hangja olyan finoman és tisztán zengett, mintha a szerző kézírásának szépségét akarta volna visszaadni.