ÉRZELMES
KLASSZIKUSOK

Gustave Flaubert

ÉRZELMEK
ISKOLÁJA

– regény –

ATHENAEUM

FORDÍTOTTA
GYERGYAI ALBERT

ATHENAEUM KIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló mű

Gustave Flaubert: L’Éducation sentimentale

Hungarian translation © Gyergyai Albert jogutódai, 2021

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó utca 4–8. Tel.: 235-5020

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 155 7

Felelős kiadó: Dian Viktória

Sorozatszerkesztő: Kustos Júlia

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ELSŐ RÉSZ

1

Ezernyolcszáznegyven őszén, szeptember tizenötödikén reggel, a Ville-de-Montereau nevű hajó hatalmas füstfelhőket hányt, útra készen a Saint-Bernard rakodópart előtt.

Utasok jöttek, lélegzetvesztve; kötelek, hordók, ruháskosarak álltak a sietők útjába; a matrózok nem feleltek senkinek a kérdésére; az emberek egymásba ütköztek, a csomagok magasra zsúfolódtak a két hajókerék között, s minden zajt elnyelt a sivító gőz, amely a bádoglapok közt kiszökkenve fehér felhőbe takart mindent, míg elöl a jelzőharang szünet nélkül csengetett.

A hajó végre nekiindult, s a két part, tele raktárakkal, műhelyekkel és gyárakkal, úgy futott el jobbról-balról, mint két széles, kigöngyölt szalag.

Egy hosszú hajú fiatalember, aki tizennyolc évesnek látszott, s egy albumot tartott a hóna alatt, ott állt a kormány mellett, mozdulatlan. A ködön át ismeretlen tornyokra és palotákra bámult; aztán egy végső tekintettel magához ölelte a Saint-Louis szigetet, a Citét és Notre-Dame-ot; s amikor egész Párizs eltűnt, még egyszer hangosan felsóhajtott.

Az ifjú Frédéric Moreau, aki csak nemrég érettségizett, hazatartott Nogent-sur-Seine-be, ahol két hosszú hónapig kell még sorvadoznia, mielőtt majd „a joghoz fogna”. Az anyja, szűkre mért útiköltséggel, elküldte Le Havre-ba, a nagybátyjához, akinek az öröksége, remélte, Frédéricre száll; a fiú csak tegnap jött vissza; s ha már nem maradt Párizsban, legalább azzal kárpótolta magát, hogy a leghosszabb úton ment haza.

A zsibongás lecsillapult: mindenki elfoglalta a helyét; néhányan, hogy fölmelegedjenek, odaálltak a gép köré, s a kémény fekete füsttaréja lassan, ritmikusan tört fölfelé; a rézlapokon harmatcseppek folytak, a fedélzet egyre ingott valami belső rázkódástól, s a két kerék gyors forgással paskolgatta a vizet.

A folyó mentén fövenyes part húzódott. Olykor egy-egy tutajjal találkoztak, amely mindjárt libegni kezdett az erősebb hullámverésben; vagy egy bárkával, vitorlák nélkül, amelyben egy halász ült; aztán a tévelygő párák szétfoszlottak, majd a nap is kisütött, a domb, mely jobbról követte a Szajnát, lassanként aláhanyatlott, s újabb domb tűnt fel, még közelebb, a folyó szemközti partján.

A dombtetőt fák koronázták, alacsony, olaszos tetejű házak között. Mindegyik előtt lejtős kert volt, új falakkal, vasrácsokkal, gyeppel, melegházakkal tagolva, s itt-ott muskátlis cserepekkel, szép, szabályos rendben a teraszokon, ahova ki lehetett könyökölni. Nem egy utas irigyelte e csinos és oly nyugalmas házikóknak gazdáit, s szívesen élt volna bennük akár élete végéig, egy jó biliárdasztallal, egy csónakkal, egy asszonnyal, vagy valami más ábránddal. A hajózás új öröme megoldotta a nyelveket. A tréfásabb kedvűek máris élcelődni kezdtek. Sokan hangosan énekeltek. Mindenkinek jókedve volt. Itt-ott vígan pálinkázgattak.

Frédéric a szobájára gondolt, amelyet majd a fővárosban bérel, aztán egy drámavázlatára, képtervekre, jövendő szenvedélyekre. Úgy érezte, hogy kiváltságos lelke boldogabb életsorsot érdemelne. Magában bús verseket szavalt; a fedélzeten gyors léptekkel járkált; elment a végéig, oda, ahol a hajóharang állott, és az utasok és matrózok közt egy beszédes urat látott, aki egy parasztasszonnyal enyelgett, miközben fesztelenül babrált az asszony mellén csüngő aranykereszten. Talán negyvenéves volt, jól megtermett, göndör hajú férfi. Erőteljes derekára fekete bársonykabát feszült, batisztingén két smaragdgomb fénylett, s széles fehér nadrágja furcsa, kék rajzokkal díszes piros bagariacsizmára hullt.

Frédéric megjelenése egy cseppet sem zavarta. Több ízben feléje is fordult, egyetértő szemhunyorgatással; aztán szivarral kínálta a körötte ácsorgókat. De a társaság untathatta, s továbbment pár lépéssel. Frédéric követte.

Eleinte a dohánynak különböző fajtáiról, aztán, mintegy magától értetődőn, az asszonyokról beszélgettek. A piros csizmás idegen tanácsokat adott a fiatalembernek; elméleteket fejtegetett, apró történeteket mesélt, magát idézte példa gyanánt, atyai hangon papolva mindezt, valami nyílt és mulatságos romlottsággal.

Republikánus érzelmű volt; régebben sokat utazott, tudta minden egyes színház, vendéglő s újság titkait, ismert minden híres művészt, akiket csak úgy bizalmasan keresztnevükön emlegetett; Frédéric bevallotta neki irodalmi terveit; az idegen biztatta.

De egyszerre elhallgatott, s a kéménykürtőt kezdte nézni, aztán hosszan számolgatott, hogy megtudja, „mennyi is jut minden egyes lökésre, ha a szelep percenként ennyi meg ennyiszer és a többi…” S miután kiszámította ezt is, a tájékban gyönyörködött. Azt mondta, boldog, hogy szabadulhat az üzleti ügyektől.

Frédéric máris tiszteletet érzett az idegen úr iránt, s tovább már nem is állhatta, hogy a nevét meg ne kérdje. Ez egy lélegzetre így szólt:

– Jacques Arnoux, Montmarte körút, az Iparművészet tulajdonosa.

Egy szolga, sipkáján aranyzsinórral, odajött hozzá, és így szólt:

– Méltóztassék lefáradni. A kisasszony igen sír.

Arnoux úr tüstént távozott.

Ez az Iparművészet afféle korcs vállalkozás volt, részben művészeti lap, részben meg képkereskedés. Frédéric nemegyszer látta ezt a címet otthon, a könyvesbolt ablakában, hatalmas hirdetéseken, ahol Arnoux úr neve pompás betűkkel ékeskedett.

A nap meglehetősen tűzött, s megcsillogtatta odafönn az árbócok vaskosarait, a fedélzeten a korlát fémlapjait, lenn pedig a víz felszínét; a hajó orra a habokat két széles barázdára szelte, amelyeknek gyűrűi a rétek széléig kavarogtak. Minden újabb fordulónál ugyanaz a nyárfasor tűnt fel elmosódva. A mező egészen elhagyott volt. Az égen apró fehér felhők álltak – s az unalom, amely mintegy ott terjengett a levegőben, még a hajó járását is elálmosítani látszott, s szinte még közömbösebbé tette az utasok külsejét.

Néhány első osztályú polgári utason kívül a legtöbben munkások, kis szatócsok lehettek, feleségestül s gyermekestül. Mivel akkor utazásra mindig lomposan öltözködtek, majdnem mind ócska házisapkát vagy avult kalapot hordott, szegényes fekete ruhát, amelyet kikoptatott az íróasztal, feslett gombú császárkabátot, amely kivénült a boltban; itt-ott egy-egy kihajtott mellény mögül kávépecsétes pamuting látszott; foszladozó nyakkendőkön sárgaréz tűk pompáztak; holmi posztópapucsokra odavarrt nadrágtalpallók feszültek; egy-két suhanc, kis szíjöves bambuszbottal hadonászva, görbe szemmel mustrálta a fedélzet utasait, s a családapák jámboran meresztgették a szemüket, kérdést kérdésre halmozva. Volt, aki állt, más a bőröndjén ült; volt, aki aludt egy-egy zugban, a legtöbben meg falatoztak. A fedélzet tele volt dióhéjjal, szivarvéggel, körtehéjjal, kolbászmaradékkal, amit papirosban hoztak; a kantin előtt, munkászubbonyban, három asztalos álldogált; egy hárfajátékos, csupa rongyban, hangszerére könyökölve pihent; olykor tisztán hallatszott a szén zaja a kazánban, máskor egy emberi hang vagy nevetés – s a kapitány a hajóhídon, a két kerék közt járt szüntelenül. Frédéric, hogy a helyére érjen, kinyitotta az első osztály rácsát, s két vadászt is felzavart a kutyáikkal.

Akkor mintha tüneményt látna; egy nő ült a pad közepén, egymagában; legalábbis nem látott mást, annyira belekáprázott a tekintete. Amikor elment előtte, a nő fölemelte a fejét; Frédéric önkéntelenül is meghajolt, s mihelyt eltávolodott tőle, figyelmesen rátekintett.

Széles szalmakalapja volt, rózsaszínű szalaggal, amely libegett a szélben, a háta mögött. Kettéválasztott sötét haja, sűrű szemöldökét átívelve, igen mélyre ereszkedett, s szerelmesen ölelte át arcának tiszta oválisát. Világos muszlinruhája, apró babos mintázattal, sok-sok ráncban terült széjjel. Valami hímzésen dolgozott, s egyenes orra, álla és alakja élesen rárajzolódott a kék színű levegőég hátterére.

Mivel ebben a helyzetben maradt, Frédéric jobbra-balra sétált, hogy szándékát leplezze, azután meg odaállt a napernyője mellé, a padhoz, s úgy tett, mintha egy csónakot nézne, amely a vízen ringatózott.

Sose látott még ragyogóbb arcszínt, mint az asszony barna bőrén, sem ilyen csábító termetet s ilyen finom ujjakat, melyeken még a napfény is átszűrődött. Még a munkakosarát is elképedve bámulta, akárcsak valami csodadolgot. Mi a neve, hol lakhatik, milyen az élete, múltja? Szerette volna megismerni a szobája bútorait, minden egyes ruháját, az embereket, akikkel érintkezik; s a testi bírás vágya is eltűnt valami mélyebb kívánság, valami fájó kíváncsiság mögött, aminek nem is volt már határa.

Egy néger nő jött feléje, fejkendősen, nagyocska gyermeklánnyal, akit kézen fogva vezetett. A kislány szeme könnyben fürdött, mostan ébredhetett föl; az asszony a térdére vette. „A kisasszony rosszalkodik, pedig már hétéves lesz nemsokára; de akkor az édesanyja nem is szereti ám többé; persze, nagyon is elkényeztették.” S Frédéric e szavakat oly örömmel hallgatta, minthogyha csak fölfedezne, meghódítana valamit.

Andalúziai nőnek, esetleg kreolnak tartotta; s ezt a néger asszonyt is talán a szigetekről hozta?

A háta mögött, a korlát rézburokján, hosszú sálkendő feküdt, lila színű csíkokkal. Tengeren, nedves estéken ki tudja, hányszor szedte elő, hogy a derekára vesse, a lábára terítse, vagy hogy benne aludjék éjszakánként! De a rojtjai lehúzták, egyre lefelé siklott, már-már a vízbe esett volna; Frédéric fölugrott, és elkapta. Az asszony így szólt:

– Köszönöm, uram!

A tekintetük találkozott.

– A feleségem készen van már? – kiáltotta Arnoux úr a lépcső följárójáról.

Marthe kisasszony feléje szaladt, s a nyakába kapaszkodva tépdesni kezdte a bajuszát. Hárfazengés hallatszott, látni akarta a muzsikát; s a néger nő hívására csakhamar közéjük jött a hárfás. Arnoux egy régi modellre ismert benne, s tegezte is, a körülállók nem csekély bámulatára. A muzsikus végül is hátrasimította a haját, kinyújtotta karját, és játszani kezdett.

Valami keleti románc volt, gyilokkal, virággal, csillagokkal. A toprongyos muzsikus metsző hangon énekelte; a hajógép kattogása hamisan vágott a melódiába; akkor még vadabbul játszott; minden húr zengve reszketett, érces hangjuk zokogva áradt s panaszkodón, mint valami kevély és elfojtott szerelem. A folyam két oldalán erdők hajoltak a vízre, bókolón; a hajón friss levegőáram járt; Arnoux-né a távolba nézett, álmodozó tekintettel. Amikor a zene megszűnt, több ízben lehunyta a szemét, mintha álomból ébredt volna.

A hárfás közelebb jött, alázattal. Mialatt Arnoux aprópénzt keresgélt, Frédéric kinyújtotta a karját, s csukva tartott kezéből egy aranyat hullajtott a sapkába, szemérmesen. Nem a hiúság ösztökélte erre az adakozásra, őelőtte, hanem valami hálaadás, melyben az asszonyt is részeltette, szívének szinte vallásos buzdulása.

Arnoux, mutatva a járást, barátságosan biztatta, menjen le velük az ebédlőbe. Frédéric kijelentette, hogy az imént ebédelt; pedig éppen ellenkezőleg, majd meghalt az éhségtől; de már egy garasa se volt az erszényében.

Azután meg arra gondolt, hogy neki is szabad talán lenn az ebédlőben ülni.

A kerek asztalok körül nyárspolgárok étkeztek, s egy pincér járt közöttük; Arnoux és a felesége a terem végén ült, jobb felől; Frédéric meg helyet foglalt a hosszú bársonydíványon, s fölvett egy ott heverő újságlapot.

Arnoux-éknak Montereau-ban a châlons-i postakocsira kellett átszállniok. Egy hónapot töltenek Svájcban, mondták. Arnoux-né korholta a férjét, mért enged meg mindent a kisleánynak. De Arnoux a fülébe súgott, bizonnyal valami kedvességet, mert az asszony elmosolyodott. Sőt a férfi a helyéről is fölkelt, hogy összevonja mögötte a függönyt.

Az ebédlő alacsony s tiszta fehér mennyezete nyersen verte vissza a napfényt. Frédéric az asszonnyal szemben pillája árnyékát is észrevette. Most épp egy pohárból ivott, s egy kis kenyérhéjat morzsolt az ujjai közt; csuklóján a lazúrköves érem, amely vékony aranyláncon csüngött, időnként odakoccant a tányérjához. Akik körülötte ültek, mintha nem is látták volna.

Olykor, az ablakon kitekintve, egy-egy bárka oldalát nézték, amint a hajó mellé siklott, hogy átvegyen vagy átadjon néhány utast. Az asztalnál üldögélők kihajoltak a kerek nyílásokon, s megnevezték egymás után a part menti helységeket.

Arnoux-nak nem tetszett a konyha; a számla láttára pedig hangosan méltatlankodott, sőt le is alkudott az összegből. Azután a fiatalembert magával vonta a hajó elejére, ahol meg groggal itatgatta. De Frédéric csakhamar visszatért a ponyva alá, ahová Arnoux-né is visszajött már. Most olvasott, egy vékonyka, szürke fedeles kis könyvből. Szájának két szöglete olykor föl-fölemelkedett, s valami villanó öröm ragyogott föl a homlokán. Frédéric irigyelte azt az írót, aki így lekötötte a figyelmét. Minél tovább szemlélte, annál több örvényt látott kettőjük közt. Arra gondolt, hogy csakhamar el kell hagynia mindörökre, minden szó, minden emlék nélkül!

Jobbra síkság terült el; bal felől meg, lágy hajlással, legelő nyúlt föl a dombig, ahol szőlők és diófák látszottak, aztán egy malom a zöldben, s azon túl apró ösvények, cikcakkban a fehér sziklán, amely az ég peremét érte. Micsoda boldogság is lenne, ha ott járhatna ővele, s karjával átfogná a derekát, míg az asszony szoknyája őszi lombokat sodorna, s csak hallgatná egyre a hangját, ragyogó szemébe feledkezve! A hajó bárhol megállhat, csak ki kéne szállniuk; és lám, ez a csekélység semmivel sem egyszerűbb, se könnyebb, mint hogy megmozdítsa a napot!

Kissé messzebb egy kastély tűnt föl, hegyes tetővel, négyszögű tornyocskákkal. Elöl, a homlokzat előtt, széles virágágy díszlett; s a magas hársak boltja alatt homályos utak kígyóztak. Frédéric látni vélte az asszonyt, a lugas szélén andalogva. E percben a följárón fiatal pár jelent meg, narancsbokros ládák között. Aztán az egész táj eltűnt.

A kislány egyre körülötte játszott. Frédéric meg akarta csókolni. De Marthe elbújt a dajkája mögé; az anyja rászólt, legyen barátságos, hisz ez az úr mentette meg a sálját. Mi volt ez? Burkolt bátorítás?

„Vajon szól-e végre hozzám?” – kérdezte magában Frédéric.

Az idő azonban sürgetett. Hogy kaphatna meghívást Arnoux-ékhoz? S mivel nem talált ki jobbat, mutatta az ősz színét, s hozzáfűzte:

– Nemsokára itt a tél, a bálok és az estélyek főidénye!

De Arnoux a málhákkal bajlódott. Már látszott a sur-ville-i part, a két híd egyre közelebb ért, a hajó egy kötélverőt súrolt, aztán egy sor alacsony házat; alattuk kátrányos üstök és faszilánkok hevertek, s a homokon gyerekek szaladgáltak, cigánykerekeket vetve. Frédéric fölismert valakit, aki ujjas mellényt hordott, és rákiáltott:

– Siess már, no!

Megérkeztek. Az utasok tömegében nagy nehezen találta meg Arnoux-t, aki, kezet szorítva vele, így szólt:

– Viszontlátásra, kedves uram!

A partra érve Frédéric visszafordult. Az asszony ott állt a kormánynál. Frédéric úgy nézett felé, hogy egész lelkét a szemében lássa; de mintha mit se tett volna, az asszony mozdulatlan maradt. Aztán, rá se hederítve a kocsis köszöngetésére:

– Miért nem hajtottál idáig?

Szegény ember mentegetőzött.

– Ügyetlen fráter! Inkább pénzt adnál!

S egy kocsmában megebédelt.

Alig egy negyedóra múlva kedve lett volna, csak úgy véletlenül, benézni a postakocsiudvarba. Ki tudja, talán még megláthatná?

„Minek?” – mondta magában.

S a könnyű hintó tovavitte. Nem mind a két ló volt az anyjáé. Az egyiket kölcsönkérte Chambrion úrtól, a postamestertől, hogy a magáé mellé foghassa. Isidore már tegnap elindult, Brayben egész estig pihent, Montereau-ban viszont megállt, úgyhogy a kipihent lovak jó szaporán ügettek.

Letarolt mezők nyúltak el egymás mellett, szakadatlan sorban. Az országutat két sor fa szegte, a kavicshalmok egymást érték; s lassanként Villeneuve-Saint-Georges, Ablon, Châtillon, Corbeil és a többi táj – egész útja emlékezetébe tűnt, oly élesen, hogy egyszerre új meg újabb részleteket, rejtettebb sajátságokat vélt látni; Arnoux-né legalsó szoknyafodra alól vékony kis selyemcipő kandikált ki, gesztenyeszín; a fedélzet vászonsátra baldachint formált a feje fölött, s peremén a kis piros makkok mindegyre megremegtek a szellőtől.

Olyan volt, mint a romantikus könyvek asszonyai. Egy vonást se tett volna hozzá, s el se vett volna belőle. Hirtelen kitágult a világ, ő volt az a fénylő tűzpont, ahol minden egybeolvadt – s a futó kocsitól elringatva, félig lehunyt szempillával s felhőkbe vesző tekintettel egészen átengedte magát valami víg és végtelen ábrándozásnak.

Brayben meg sem akarta várni, míg a lovak zabot kapnak, előrement az úton, egymagában. Arnoux így hívta volt: „Marie!” Hangosan elkiáltotta:

– Marie! – A hangja beleveszett a levegőbe.

A nyugati égbolton széles bíborláng égett. A tarlók közt a nagy gabonakazlak óriás árnyakat vetettek. Egy majorból messziről kutyaugatás hallatszott. Frédéric megborzongott, nyugtalanul, maga se tudta, miért.

Amikor Isidore utolérte, a bakra ült, hogy maga hajtson. Már elmúlt a gyöngesége. Eltökélte, hogy mindenképp be kell jutnia Arnoux-ékhoz, s barátságot köt velük mindenáron. Mulatságos otthonuk lehet, Arnoux meg úgyis tetszik neki; és aztán, ki tudja? Vérhullám lepte el az arcát; a halántéka csak úgy zúgott, megcsördítette ostorát, megrázta erősen a gyeplőt, s a lovakat úgy meghajtotta, hogy a vén kocsis mindegyre rászólt:

– Lassabban! Csak lassabban! Hisz még kehessé teszi őket!

Frédéric lassan lecsillapult, s hallgatta, mit mesél Isidore.

– A fiatalurat odahaza igen türelmetlenül várják. Louise kisasszony még sírt is, el akart jönni a kocsival.

– Ki az a Louise kisasszony?

– A Roque úr kislánya, hisz tudja?

– Ahá, már el is felejtettem! – felelte hanyagul Frédéric.

De a lovak nem bírták tovább. Mind a kettő sántított; s a Saint-Laurent-templom tornya éppen kilenc órát ütött, mikor a Fő térre értek, édesanyja háza elé. Ez a terjedelmes, nagy ház, mezőre néző nagy kertjével, növelte Moreau-né tekintélyét, akit az egész környék nagyra becsült.

Nemesi származású volt, családja már egészen kihalt. Az ura, plebejusi vér, akihez szülei erőltették, párbajban halt meg, éppen akkor, amikor gyermekét várta, s a vagyon, amit reáhagyott, kissé ingó lábon állott. Moreau-nénak hetenként három fogadónapja volt, s olykor nagy vacsorákat is adott. Azonban a gyertyák számát szigorúan ellenőrizte, s mindig türelmetlenül várta a majorok haszonbérét. Ez a szűkösség, melyet bűnként titkolt, idejekorán komollyá tette. A jósága mindamellett nem volt fanyar, sem álszenteskedő. Legcsekélyebb jótette is tekintélyes adománynak látszott. Tőle kértek tanácsot a cselédek megválogatásában, a leányok nevelésében, a gyümölcsfélék eltevésében, s a püspök úr nála szállt meg évenkénti bérmaútján.

Moreau-né minden becsvágyát a fiába helyezte. Előzetes óvatosságból már mostan sem szerette, hogyha nagyon szidták a kormányt. A fiának először is pártfogókra lesz szüksége; aztán képességei révén államtanácsos, nagykövet, miniszter lesz belőle. Sikerei a sens-i középiskolában joggal biztathatták ilyesmivel; ő nyerte meg ugyanis az intézet első díját.

Mikor a szalonba lépett, mindenki fölkelt nagy hűhóval, s összevissza ölelgették az újonnan érkezettet; s a székekkel, karszékekkel tág félkört formáltak a kandalló körül. Gamblin úr mindjárt megkérdezte tőle, mint vélekedik Lafarge-néról.{1} Ez a pör, a kor nagy eseménye, parázs vitát támasztott egykettőre, de Moreau-né félbeszakította, Gamblin úr nagy sajnálatára; mert ő ezt, Frédéric szempontjából, igen hasznosnak ítélte, tekintve, hogy jogásznak készül: s el is hagyta a szalont sértődötten.

Ez ugyan nem lepett meg senkit Roque bácsi jó barátja részéről. Az öreg Roque-kal kapcsolatban szóba hozták Dambreuse urat, aki nemrég szerezte meg a fortelle-i uradalmat. De az adóellenőr úr félrevonta Frédéricet, hogy meghallja, mi a véleménye Guizot legújabb művéről. Mindnyájan szerették volna tudni, hogy mit végzett Le Havre-ban; s Benoit-né, ügyesen, nagybátyja felől kérdezősködött. Hogy van az a jó rokon? Semmit sem hallunk felőle. Igaz-e, hogy Amerikában valami unokaöccse is él még?

A szakácsné jelentette, hogy tálalt a fiatalúrnak. A vendégek, tapintatosan, sorra visszavonultak. Aztán, mihelyt kettesben maradtak, Moreau-né az ebédlőben így szólt halkan Frédérichez:

– Nos?

Az öregúr szívesen látta öccsét, de nem árulta el a szándékát.

Moreau-né csak sóhajtott.

„Hol lehet most ő, Arnoux-né?” – gondolta magában Frédéric.

A postakocsi már messze járhat, és ő sáljába burkolózva a kocsibéléshez támasztja tán szépséges, szunnyadó fejét.

Már fölmentek a szobáikba, mikor a Hattyú Szállodából egy pincér levelet hozott.

– Mi az?

– Deslauriers üzen, látni akar – válaszolta Frédéric.

– Ah! A barátod! – szólt Moreau-né, s megvetően mosolygott. – Valóban, jól választja meg az idejét!

Frédéric habozott egy kissé. De a barátság erősebb volt. Fölvette a kalapját.

– Legalább ne maradj el soká – szólott utána az anyja.

2

Deslauriers kapitány, az ifjú Deslauriers apja, miután 1818-ban végképpen otthagyta a hadsereget, visszatért megint Nogent-ba, ahol meg is házasodott, s a hozományból vett magának valami végrehajtói kis állást, alig-alig elegendőt a mindennapi megélhetésre. Keserűen rágódva a múlt sok sérelmén, fájlalva régi sebeit, s szüntelen emlegetve a császárt, környezetére öntötte mindazt a sok haragot, ami a bensőjében fölgyülemlett. Kevés gyerek kapott annyi verést, mint a kapitány csemetéje. De hiába ütötte, a gyerek csak nem engedett. Az anyja, ha közbelépett, éppen úgy járt, mint a fia. Végre is a kapitány elhelyezte az irodájában, ahol az íróasztal elé fogta, s aktákat másoltatott vele szakadatlan, ami aztán a fiú jobb vállát láthatólag erősebbé tette.

Tizenöt esztendővel később, a törvényszéki elnök úr egyenes fölszólítására a kapitány eladta az irodáját. Az asszony meghalt rákbajban. Ő maga Dijonba ment lakni; később Troyes-ba költözött, ahol verbuválással foglalkozott; s amikor Charles fiának félfizető helyet kapott, elhelyezte Sens-ban, az intézetben, ahol Frédéric Moreau mindjárt ráismert Nogent-ból. Csakhogy egyikük tizenkét, a másik meg tizenöt esztendős volt; amellett sok jellembeli s társadalmi különbség volt köztük.

Frédéric a szekrényében mindenféle csemegét, ritkábbnál ritkább dolgokat tartott, mint például egy útikészletet. Szeretett későn kelni reggel, elnézte a fecskéket, színműveket olvasott, s vágyódva az anyai ház apró kényeztetései után, kissé zordnak találta az intézeti levegőt.

A végrehajtó ivadéka már hamarább hozzátörődött. Olyan buzgón dolgozott, hogy a második év végén máris tertianussá avatták. Mindamellett szegénysége vagy izgága kedve miatt valami fojtott ellenszenv környezte. De amikor az egyik szolga szünetben az udvaron koldusfajzatnak csúfolta, oly dühvel vetette rá magát, hogy bizonnyal megöli, hacsak három fölügyelő nem lép idejében közbe. Frédéric lelkes bámulatában mindjárt a karjába zárta. E naptól fogva szent volt a barátság. A nagyfiú szeretete hízelgett a kisebbik hiúságának, amaz viszont boldogan nyúlt e kínálkozó rokonszenv felé.

Az apja a szünidőre ott hagyta az intézetben. Itt Platón francia fordítását, amelyet véletlenül fedezett föl, rajongó örömmel olvasgatta. Akkor aztán rákapott a metafizikai tanulmányokra; s gyorsan haladt előre, mivel szellemi ereje töretlen volt, s mivel büszkén érezte bontakozó értelmét; végigment minden egyes szerzőn, akit a könyvtárban föllelhetett, Jouffroyn és Cousinon, Laromiguière-en, Malebranche-on{2} s még a skót filozófusokon is. El kellett lopnia a könyvtárkulcsot, hogy egyre újabb könyvekhez jusson.

Frédéric szórakozásai nem voltak ily komolyak. Lerajzolta gondosan a székesegyház bejáróját, aztán a Három Királyok utcájában Krisztus genealógiáját, amely egy gerendába volt belevésve. A középkorias drámák után belefogott az emlékiratokba: Froissart-ba, Commynes-ba, Pierre de l’Estoile-ba, Brantôme-ba.{3}

Ez olvasmányok képei annyira eluralkodtak a képzeletén, hogy szükségét érezte a témák újraköltésének. Az volt a leghőbb óhajtása, hogy valaha ő lehessen Franciaország Walter Scottja. Deslauriers meg hatalmas filozófiai rendszert tervelt, amelyet a gyakorlatban százféleképp lehet majd alkalmazni.

Erről beszélgettek mindig szünet közben az udvaron, szemben az erkölcsi intelmekkel, amelyek az óra alá voltak festve; ezt susogták a kápolnában, fittyet hányva Szent Lajos oltárképének; erről álmodtak éjjel a hálóteremben, amely egy temetőre nyílott. Mikor közös sétára mentek, hátramaradtak a többiek mögött, s beszéltek, beszéltek szakadatlan.

Beszéltek arról, mit tesznek majd később, ha egyszer elhagyják az iskolát.

Először is nagy útra kelnek, mégpedig Frédéric pénzén, amit, ha egyszer nagykorú lesz, előre elkér majd a vagyonából. Aztán Párizsba mennének, mindig együtt dolgoznának, nem hagynák el egymást sosem – s pihenőül a nagy művek után, hercegnőkkel szeretkeznének selyemmel bélelt budoárokban, vagy pedig híres széplányokkal kábító orgiákat csapnának. A viharos reménykedések kétségekkel váltakoztak. A tomboló vígság után nemegyszer mély hallgatás következett.

Nyári délutánokon, ha sokáig barangoltak a szőlők szélén, kövecses ösvényeken vagy akár a nyílt mezőn, az országúton, amikor a gabona hullámzott a napsütésben, míg a szellő hébe-hóba angyelikaillatot sodort feléjük, fojtó mámor fogta el őket, s a hátukra feküdtek, elkábulva, részegen. A többiek ingujjban kergetőztek, vagy sárkányt eregettek. A fölügyelő hívta őket. Visszatértek a kertek mellett, melyeket apró patakok szeltek át, aztán a körutakon végig, melyeket ódon falak árnyékoltak; a csöndes utcák visszhangoztak lépéseik zajától; a rács kinyílt, fölmentek a lépcsőn, s olyan szomorúak voltak, mint valami éjjeli züllés után.

Az igazgató azt állította, hogy kölcsönösen izgatják egymást. Pedig hogyha Frédéric úgy-ahogy dolgozott a felsőbb osztályokban, azt egyedül Deslauriers baráti buzdítására tette, s szünidőre, 1837-ben, magával vitte édesanyjához.

Moreau-nénak nem tetszett a fiatal Deslauriers. Rettentően sokat evett, nem akart misére járni, s minden egyes alkalommal republikánus beszédeket tartott; sőt, azzal is gyanúsította, hogy fiát rossz házakba viszi. Kémlelni kezdték kettőjük életmódját. Most még jobban szerették egymást; s keserves volt a búcsúzás, mikor a következő évben Deslauriers otthagyta Sens-t, hogy Párizsban jogot tanuljon.

Frédéric bizton számított rá, hogy csakhamar utánamehet. Két éve nem látták egymást; s mikor végre beteltek a viszontlátás örömével, elsétáltak a hidak felé, hogy szabadabban beszélgethessenek.

A kapitány, akinek most kávéháza volt Villenauxe-ban, vörösre gyúlt a haragtól, amikor a fiaura gyámi elszámolást kért tőle, egyszerűen megtagadott minden további támogatást. De mivel a fiatalember pályázni szeretett volna később az egyik egyetemi katedrára, pénze viszont egyáltalán nem volt, egy troyes-i ügyvédnél ügyvédbojtári állást vállalt. Ott aztán addig vesződik, míg össze nem kuporgat legalább négyezer frankot; s még akkor is, ha nem kapna semmit az anyai örökségből, három esztendőn keresztül gondtalanul dolgozhatna az elérendő tanszék reményében. Így hát le kell mondaniok egyelőre arról a régi tervről, hogy együtt éljenek a fővárosban.

Frédéric lehajtotta a fejét. Ez volt első romba dőlt álma.

– Vigasztalódj – szólt Deslauriers –, az élet hosszú, fiatalok vagyunk. Utánad megyek! Ne is gondolj erre!

Megrázta a két kezét, s hogy a szót másra terelje, útjáról kérdezősködött.

Frédéric nem sokat mesélhetett. De Arnoux-né emlékére szétfoszlott a bánata. Nem beszélt róla, szeméremből. Annál többet emlegette Arnoux urat, a szavait, modorát, előkelő barátait; s Deslauriers biztatta, csak ápolja ezt az ismeretségét.

Mostanában Frédéric igen keveset írogatott; irodalmi ízlése meglehetősen átalakult; mindennél többre tartotta a szenvedély ábrázolását; szinte egyformán rajongott Wertherért és Renéért, Franckért, Laráért, Léliáért s egyéb, közepesebb hősökért.{4} Néha már-már azt hitte, hogy csakis a zene képes benső válságainak kifejezésére; olyankor szimfóniákról ábrándozott; vagy pedig a dolgok színe keltette fel az érdeklődését, s festeni akart, mindenáron. Egyébként néhány verset is írt; Deslauriers azt mondta, nagyon szépek, de újabbakat nem kért tőle.

Ő maga rég kiábrándult mindenféle metafizikából. Ehelyett a közgazdaság s a francia forradalom érdekelte. Huszonkét éves korára nyurga, sovány fickóvá nőtt, széles szájjal, eltökélt arckifejezéssel. Rossz lastingfelöltőt hordott; s a cipője tele volt porral, mert gyalog jött Villenauxe-ból, csak hogy láthassa Frédéricet.

De Isidore utánuk jött. Őnagysága izent vele, kéreti a fiatalurat, s itt küldi a kabátját, mert fél, hogy még megfázik.

– Maradj még! – szólt Deslauriers.

S tovább sétáltak föl és alá, végig azon a két hídon, amelyek egy kis szigetre támaszkodnak, a csatorna és a folyó között.

Amikor Nogent-nak mentek, szemközt egy háztömb látszott, kissé ferdén; jobbról a templom tűnt elő, a sok vízimalom mögül, melyeknek zsilipjei zárva voltak; s a parton, balról, a cserjés sövény csupa kertet fogott közre, bár ezek alig látszottak. Másfelől, Párizs irányában, az országút húzódott egy vonalban, s rétek vesztek a messzeségbe, az éjszaka ködébe. Csöndes és fehér fényű éj volt. A nedves lombok illata hozzájuk is elhatolt; a felduzzasztott víz esése szelíden csobogott vagy száz lépésre, a hullámok jellegzetes, lágy éjszakai neszével.

Deslauriers megállt, és így szólt:

– És ezek a jámborok most nyugodtan alusznak, milyen furcsa! Türelem! Új forradalom készül! Torkig vagyunk a konstitúciókkal, a chartákkal, szőrszálhasogatással, az örökös hazugságokkal! Ó, hogyha valami lapom vagy szószékem lehetne, hej, de megráznám én mindezt! De hát minden vállalkozáshoz pénz kell! Micsoda átok is tett engem egy kocsmáros fiává, hogy a legszebb éveimet kenyérkeresetbe kelljen ölnöm!

Lecsüggesztette a fejét, az ajkait harapdálta, s reszketett vékony ruhájában.

Frédéric a köpenye felét barátja vállára terítette. Mindketten beburkolóztak vele; s átfogva egymás derekát, szorosan egymás mellett bandukoltak.

– Hogy éljek Párizsban tenélküled? – szólalt meg most Frédéric. Barátja elkeseredése eszébe hozta bánatát. – Egy szerető asszony mellett én is alkottam volna valamit… Mért nevetsz? A szerelem a lángész tápláléka és légköre. Hatalmas izgalmak szülik a fenséges alkotásokat. Arról réges-rég lemondtam, hogy megkeressem, aki hozzám illik! És aztán, ha megtalálnám, úgyis eltaszítana! Kitagadottnak születtem, s kimúlok majd valami kinccsel, cseh üveggel vagy gyémánttal, mit tudom én.

Valakinek az árnyéka rajzolódott a kövezetre, s ugyanakkor ily szavak értek el a fülükbe: – Van szerencsém, uraim!

Aki így köszöntötte őket, alacsony kis ember volt, lötyögő barna császárkabátban, a fején meg sapkával, amely alól hegyes orr kandikált ki.

– Roque úr? – kérdezte Frédéric.

– Saját maga! – felelt az előbbi hang.

Nogent város polgára magyarázni kezdte, miért jár erre: megnézte a farkasvermeket a kertjében, lenn a folyóparton.

– Hát visszajött Nogent-ba? Nagyszerű! A kislányom mondta. Remélem, jó egészségben? Az urak még nem jönnek?

S elment, bizonnyal megsértődve Frédéric hűvössége miatt. Moreau-né nem is érintkezett vele; az öregúr ugyanis vadházasságban élt a cselédjével, s ezért nem nagyon respektálták, bár választáskor ő volt Dambreuse úr kortese és mindenható intézője.

– Azé az Anjou utcai bankáré? – kérdezte most Deslauriers. – Tudod-e, fiam, mit kéne tenned?

Isidore megint utánuk jött. Határozott parancsot kapott, hogy hazavigye Frédéricet. Őnagysága nyugtalan, hogy ily soká távol marad.

– Jó, jó, már megy – szólt Deslauriers –, ne féljenek, otthon alszik.

S mikor a szolga eltávozott:

– Kérd meg ezt az öreget, mutasson be Dambreuse-éknek; semmi se lehet hasznosabb, mint egy gazdag ház barátsága! Ha már van frakkod és fehér kesztyűd, legalább vedd is hasznát! Járnod kell ebbe a társaságba! Később majd engem is bevezetsz. Egy milliomos, gondold csak meg! Iparkodj a kedvében járni, és a feleségének is. Légy az asszony szeretője!

Frédéric hevesen tiltakozott.

– De hisz, hogyha nem csalódom, csupa klasszikus dolgot mondok! Emlékezz csak Rastignacra, az Emberi Színjátékban! Sikered lesz, biztos vagyok benne!

Frédéric vakon hitt Deslauriers-nak, s már-már szinte meg is ingott, és feledve Arnoux-nét, vagy talán rá értve a jóslást, amely a másik asszonyra vonatkozott, akarva, nem akarva elmosolyodott.

Az ügyvédbojtár hozzáfűzte:

– Utolsó tanács: végezz a vizsgáiddal! A diploma sosem árt; s hagyd már egyszer a pokolban a te kedves katolikus és sátáni költőidet, akiknek a filozófiája olyan, mint a XII. századé volt. Kétségbeesned meg szamárság. Igen-igen nagy emberek sokkal keservesebben kezdték, hogy többet ne mondjak: Mirabeau. Ez a mi különválásunk úgysem tarthat sokáig. Az a haramia apám be kell hogy adja a derekát. Ideje, hogy hazatérjek, isten veled! Nincs öt frankod, hogy kifizessem a vacsorámat?

Frédéric tízet adott neki, az Isidore-tól kapott pénz maradványát.

Balról, a hidaktól húsz ölre, egy alacsony ház padlásablakában kései világosság ragyogott.

Deslauriers észrevette. Akkor aztán, kalaplevéve s dagályos hangon, így szavalt:

– Egek királynéja, Vénusz, alázatos szolgád vagyok! De a nyomor a bölcsesség kezdete. Épp eleget rágalmaztak érte, a keserves angyalát!

E célzás egy közös csínyre víg kedvre derítette őket. Hangosan nevettek az utcán végig.

Deslauriers kifizette vendéglői tartozását, s elkísérte Frédéricet egészen a kórházi keresztútig – s széjjelváltak, miután hosszan átölelték egymást.

3

Két hónap múlva, egy szép reggel, Párizsba érve a postakocsin, Frédéric a Coq-Héron utcából azonnal Dambreuse-ékhez iparkodott.

A véletlen is kezére játszott. Roque bácsi még odahaza egy iratcsomót hozott neki, s kérte, adja át Dambreuse úrnak; s a küldeményhez hozzácsatolt egy lepecsételt levelet, amelyben ifjú földijét bemutatta a bankárnak.

Moreau-né csak csodálkozott a szomszéd úr barátságán, Frédéric meg iparkodott eltitkolni az örömét.

Dambreuse urat igazi nevén d’Ambreuse grófnak hívták volna, azonban 1825 óta elhagyogatta lassanként mind a rangját, mind a pártját, s a nagyiparral kezdett kacérkodni; s belesve minden hivatalba, belekapva minden vállalkozásba, kémlelve a jó alkalmat, furfangosan, mint egy görög, s mint egy auvergne-i, oly serényen, egész vagyont halmozott föl, amelyet tekintélyesnek állítottak; tisztje volt a Becsületrendnek, tagja az aube-i megyebizottságnak, képviselő, főrend is tán hamarosan, egy szép napon; s mivel szíves ember is volt, minden minisztert agyongyötört örökös segély-, kitüntetés- és trafikengedély-kérelmeivel: s amikor a kormánnyal egy kis haragszomrádot játszott, olyankor a balközép felé hajolt. Nejét, a szép Dambreuse-nét, idézték a divatlapok, s elnöknőjükké választották a jótékony egyletek. Hízelgett a hercegnőknek, hogy a felső tízezer neheztelését lecsillapítsa, s elhitette e körökkel, hogy Dambreuse úr megjavulhat, s hasznos szolgálatokat is tehet.

Frédéric kissé zavarban volt, amikor feléjük igyekezett.

„Jobb lett volna frakkot vennem. Talán bálba is hívnak jövő héten? Mivel fogadnak majd vajon?”

De aztán nekibátorodott, amikor megint arra gondolt, hogy Dambreuse úr is csak polgár, s vígan ugrott a kocsiból az Anjou utca gyalogjárójára.

A külső kaput betaszítva, átment a palota udvarán, fölhaladt a följárón, és az előcsarnokba ért, amelyet színes márványkockák borítottak.

A ragyogó stukkófalakhoz dupla lépcső támaszkodott, rézpálcákkal lefeszített piros futószőnyeggel. A lépcső alján banánfa zöldellt, amelynek széles levelei a korlát bársonyára konyultak. Két bronzkarú gyertyatartóról porcelángömbök csüngtek láncokon; a nyitott fűtőtestekből nehéz levegő áradt; a csöndben csak egy nagy falióra ketyegése hallatszott, amely a csarnok másik végén, egy fegyvergyűjtemény alatt függött.

Valahol megszólalt egy csengő; az inas a vendéget egy kis szobába vezette, ahol Frédéric két pénzesládát s polcokat látott, telve dobozokkal. A szoba közepén Dambreuse úr írt, egy födeles íróasztalon.

Átnézte Roque úr levelét, fölvágta zsebkésével a vásznat, amely az iratokat tartalmazta, s vizsgálni kezdte mind, egymás után.

Messziről, cingár termete miatt, fiatalnak látszhatott még. De ritkuló fehér haja, sovány karja, satnya lába s főképp arca feltűnő halványsága hanyatló életerőre vallott. Zöldes színű szemében, amely az üvegnél is hidegebb volt, könyörtelen energia fénylett. Kiugró arccsontjai voltak s csomós erezetű keze.

Végre fölkelt a helyéről, s néhány kérdést intézett Frédérichez Nogent-ról, közös ismerőseikről, a fiatalember tanulmányairól; aztán elbocsátotta, udvariasan meghajolva. Frédéric most egy másik folyosón át az udvar végére jutott, közel a kocsiszínekhez.

A följárónál kék hintó állt, fekete ló volt eléje fogva. A kocsiajtó kicsapódott, hirtelen egy hölgy szállott föl, s a hintó tompa dübörgéssel gördült végig a homokon.

Frédéric vele egy időben, de más irányból ért a kapu alá. Mivel szűk volt a kijárat, várnia kellett egy percig. A hölgy még szólt a kapusnak, a kocsiablakon kihajolva. Frédéric csak a hátát látta, violaszín gallérjában. De azért benézett a hintóba is, amelyet kék színű ripsz bélelt, paszománnyal és selyemrojttal szegve. A hölgy ruhája egészen betöltötte; e kis párnázott kalitkából gyöngéd íriszillat áradt s az asszonyi finomságok részegítő lehelete. A kocsis elengedte a gyeplőt, a ló hirtelen súrolta a ház előtti sarokkövet, aztán egyszerre eltűnt minden.

Frédéric gyalog tért haza, keresztül a körutakon.

Sajnálta, hogy Dambreuse-nét nem figyelhette meg jobban.

A Montmartre utcán kissé túl kocsitorlódás volt; hátrafordult; s a túloldalon, vele szemben, ezt olvasta egy márványtáblán:

JACQUES ARNOUX

Hogyan hogy nem gondolt még Arnoux-néra? Deslauriers hibája volt, s már ment is a bolt felé, de nem nyitott be: várta, hogy Ő is megjelenjék.

A nagy, átlátszó üvegtáblák mögött apró szobrok, metszetek, rajzok, katalógusok s az Iparművészet számai hevertek hatásos elrendezésben; s a lap előfizetési ára az ajtón is olvasható volt, míg az ajtó közepén a kiadó monogramja ékeskedett. A falakon, odabenn, nagy, csillogó festmények függtek, a bolt mélyén meg két régi láda, megrakva porcelánnal, bronzzal s más csábító aprósággal; a kettő közt kis lépcső volt, fölül bársonyfüggönnyel; s egy régi meisseni csillár, a padló zöld szőnyege s egy berakott művű asztal inkább valami szalon képét, mintsem egy boltét mutatta.

Frédéric sokáig úgy tett, mintha a rajzokat nézné. Hosszú-hosszú habozás után mégiscsak benyitott a boltba.

Egy segéd félrevonta a függönyt, s azt felelte, hogy az úr csak öt órára lesz „az üzletben”. De hogyha átadhatja az üzenetét…

– Nem, majd inkább visszajövök – mondta szelíden Frédéric.

A következő napokon lakást kellett keresnie; s végül egy hotelszoba mellett döntött, a második emeleten, valahol a Saint-Hyacinthe utcában.

A hóna alatt új táskával ő is elment az egyetemre, a megnyitó előadásra. Egy nagy, kerek előadóteremben háromszáz fiatalember ült hajadonfőtt, s egy piros taláros öregúr monoton hangon magyarázott; a papiroson percegtek a tollak. Frédéric itt is megtalálta az osztálytermek poros szagát, viszontlátta a katedrát, s máris újra érezte a hajdani unalmat! Azért eljárt vagy két hétig. De még el se jutottak a harmadik paragrafusig, mikor máris elpártolt a Polgári Törvénykönyvtől, s abbahagyta az Institutiókat a Summa divisio iuris personarumnál.{5}

A várt élvezetek késtek; s miután végigolvasta egy kölcsönkönyvtár minden könyvét, látta a Louvre minden gyűjteményét, s bejárta a színházakat, egyszerre csak valami feneketlen tétlenségbe süppedt.

Ezer új s apró körülmény növelte a szomorúságát. Mosáskor meg kellett számolnia minden darab fehérneműt, s el kellett viselnie a portást, ezt az ápoló formájú barmot, aki az ágyát vetette be reggel, morogva s tele pálinkabűzzel. A szobát is unta már, alabástrom ingaórájával. A falak is vékonyak voltak; hallotta, ha a diákok puncsot főztek, énekeltek, nevetgéltek odaát.

Magányába beleunva fölkereste egy régi társát, akit Baptiste Martinonnak hívtak; a Saint-Jacques utcában találta meg, egy polgári szálláson, magolva a perrendtartást, szénnel tömött kályhája előtt.

Vele szemben fiatal nő ült, csíkos gyapjúruhában, és harisnyát foltozott.

Martinon úgynevezett szép férfi volt: magas, jól táplált, szabályos arcú, kékes, kissé kidülledt szemmel; az apja, jómódú birtokos, állami szolgálatra szánta – s a fiú, komoly külsőre vágyva, máris körszakállt növesztett.

Mivel Frédéric bajainak semmi értelmes oka nem volt, s mivel nem hivatkozhatott semmiféle balszerencsére, Martinon föl nem foghatta, mért kesereg annyit a lét miatt. Ő bizony minden áldott reggel elmegy szépen az egyetemre, aztán a Luxembourg-ban sétál, este egy kis kávéházban megiszik egy kis csésze feketekávét, s évi ezerötszáz frank és e munkáslány szerelme teljesen kielégíti.

„Milyen boldog!” – szólt magában Frédéric.

Ugyancsak az egyetemen még egy barátságot kötött, az előkelő Cisy úrral, aki kényes modorával szinte kisasszonynak látszott.

Cisy úr sokat rajzolgatott, s szerette a gótikát. Több ízben együtt jártak csodájára a Sainte-Chapelle-nek és a Notre-Dame-nak. Csakhogy az ifjú patrícius finomsága igen szegényes értelmet takart. Minden dolog meglepte, a legkisebb tréfákon is torkaszakadtából nevetett, s olyan együgyűnek látszott, hogy Frédéric eleinte inkább afféle bohócnak, végül meg tökfilkónak tekintette.

Így hát nem volt senkije sem, akinek kiönthette volna a szívét, s még mindig várta Dambreuse-ék meghívását.

Újévkor elküldte a névjegyét, de nem kapott választ tőlük.

Még egyszer elment az Iparművészetbe.

Harmadszor is benyitott, s végre megláthatta Arnoux-t, aki javában vitatkozott vagy hat ismeretlen úrral, s alig felelt Frédéric üdvözlésére; Frédéric meg is sértődött. De azért törte a fejét, mint juthatna Őhozzá.

Eleinte arra gondolt, hogy majd sűrűn odajár, s alkudni fog a festményekre. Aztán az az ötlete támadt, hogy a lap postaszekrényébe néhány „erős” cikket csúsztat, ami aztán, előbb-utóbb, kapcsolatot teremtene köztük. Vagy talán mégis többet érne, ha rögtön a cél felé tör, s egyszerűen szerelmet vall? Akkor meg hosszú levelet írt, legalább tizenkét nagy lapon, tele lírai ömlengéssel és szónoki lendülettel, de azután összetépte, s nem tett semmit, nem próbált semmit, mintegy belemerülve a kudarctól való félelembe.

Az emeleten, Arnoux boltja fölött, három ablak ragyogott minden este. Mögöttük árnyak cikáztak, főképpen egy; az övé volt – s messziről eljött napról napra, hogy fölnézzen az ablakokba, s bámulja ezt az árnyékot.

Egy néger nő a Tuileriákban, aki egy kislánnyal sétált, Arnoux-né dajkájára emlékeztette. Talán ő is eljár ide, akárcsak annyian mások; ahányszor átment a Tuileriákon, a szíve mindig dobogni kezdett; remélte, hogy találkozik vele. Hogyha szépen sütött a nap, elment Champs-Élysées végéig.

Mellette, a kocsiúton, úri hintók robogtak, melyekben, hanyag testtartással, lobogó fátylas hölgyek ültek; a lovak bizton ügettek, a hintók észrevétlenül ringtak, s a fényezett kocsibőr csikorogva pattogott. A kocsik egyre szaporodtak, s a Rond-Point-nél meglassúdva, az egész úttestet elfoglalták. Lósörények és lámpások valósággal súrolták egymást; a rézcsatok, az ezüstzablák és az acélkengyelek megannyi fényes pontot szórtak a fehér kesztyűk, térdnadrágok és a puha prémek közé, amelyek a kocsiajtók díszes címereire hulltak. Frédéric úgy érezte magát, mint valami távoli világrészben. Tekintete ott tévelygett az asszonyi arcokon, s holmi véletlen hasonlatosságok Arnoux-nét hozták az emlékébe. Elképzelte a többi nő közt, egy ilyen kis hintóban, akárcsak Dambreuse-nét a fogatában. De a nap lassan lenyugodott, s a hideg szélben porfelhők tornyosodtak. A kocsisok az állukat egyszerre a mellükre szegték, a fogatok kerekei egyre gyorsabban gurultak, a makadámos út csikorgott, s minden kocsi visszafordult, gyors iramban, a hosszú úton végig, egymást súrolva, elkerülve, s egyik a másiktól eltávolodva, végül a Concorde téren szétszóródva. A Tuileriák mögött az égbolt a palatetők színében égett. A kert fái, két részre válva, két roppant foltba olvadtak, violaszín szegéllyel. A gázlámpák kigyulladtak; s a Szajna zöld hullámos háta ezüstös pikkelyekre szakadt a hidak pilléreinél.

Frédéric a La Harpe utca egy kis vendéglőjében vacsorázott bérletben, két frank tizenötért.

Megvetéssel nézett végig a vén mahagónipulton, a foltos asztalkendőkön, a ragadós ezüstkészleten s a vendégek kalapjain, amelyek a falon lógtak. Akik körülötte ültek, diákok voltak, mint ő maga. Vagy a tanáraikról, vagy a szeretőikről beszélgettek. Bánta is ő a tanárokat! Szeretője meg úgysem volt! Hogy a jókedvük ne bánthassa, mindig utolsónak jött. Az asztalok ilyenkor már tele voltak ételmaradékkal. A két pincér fáradtan szunyókált egy-egy félreeső zugban, s a már elhagyott étteremben konyha-, gáz- és dohányszag szállongott.

Aztán lassan hazabandukolt. Az utcalámpák imbolyogtak, s hosszúkás, sárga visszfényük ott reszketett az út sarán. A gyalogjáró külső szélén esernyős árnyak suhantak. A kövezet síkos volt, a köd szakadatlan hullott, s úgy érezte, hogy ráborul ez a nedves sötétség, s a szívébe száll, véghetetlenül.

Lelkifurdalás kínozta. Megint eljárt az egyetemre. Csakhogy mivel nem ismerte a már elvégzett anyagot, megakadt a legegyszerűbb kérdéseknél.

Regénybe kezdett, ezzel a címmel: Sylvio, a halászfiú. A cselekmény Velencében történt. A hős maga Frédéric volt; a hősnő, persze, Arnoux-né. A regényben Antóniának hívták – s a halász, hogy elnyerhesse, megölt egynéhány nemesembert, fölégette a város egy részét, és dalolt az erkélye alatt, ahol a könnyű esti szélben a Montmartre körúti lakás vörös damasztfüggönye libegett. De a sok reminiszcencia idő előtt elkedvetlenítette; abbahagyta Sylviót is, tétlensége meg csak fokozódott.

Könyörögni kezdett Deslauriers-nak, ossza meg vele a szobáját. Az ő kétezer frankjából kettesben is megélnének; mindent szívesebben vállal, mint ezt a tűrhetetlen életmódot. Deslauriers azonban nem jöhetett el Troyes-ból. Buzdította Frédéricet, iparkodjék szórakozni, s keresse föl Sénécalt.

Sénécal matematikai órákból él, igen tehetséges ember, meggyőződéses republikánus, a jövendő Saint-Justje – írta róla az ügyvédbojtár. Frédéric háromszor is fölment Sénécal ötödik emeleti lakására, de ez egyszer se jött hozzá. Akkor aztán ő is otthon maradt.

Mulatni vágyott. Elment az operabálba. De az ily hangos kedvtelések már az ajtónál megdermesztették. Különben is aggályai voltak a költségek dolgában, félt, hogy egy báli vacsora valami dominós hölgyikével nagyon is sokba kerülne, s valóságos kalanddá válna.

Pedig hát úgy érezte, hogy ő se méltatlan a szerelemre. Olykor csupa reménnyel ébredt, gondosan, mint egy találkára, úgy öltözködött, s véghetetlen sétákat tett Párizs minden irányában. Minden egyes asszonyra, aki szembejött vagy előtte ment, azt suttogta: „Végre, itt van!” Megannyi új csalódás. Arnoux-né képe csak fokozta ezeket a vágyakat. Talán találkozik vele; s már előre elképzelt mindenféle bonyodalmat, rendkívüli veszélyeket, amelyekből kimentené – csak hogy a közelébe jusson.

Így múltak sorra a napok, az egyforma bánatok s a megrögzött szokások unalmában. Az Odéon boltívei alatt régi füzeteket lapozgatott, a kávéházban elolvasta a Revue des Deux Mondes{6} új számát, benézett a Collège de France-ba, ahol végighallgatott egy kínai leckét vagy egy közgazdasági előadást. Minden héten hosszan írt Deslauriers-nak Troyes-ba, időnként Martinonnal vacsorázott, s némelykor fölkereste Cisy urat.

Bérelt egy ócska zongorát, s német keringőket komponált.

Egy este a Palais-Royalban, a színház egy proszcénium-páholyában Arnoux urat fedezte föl, egy hölgy társaságában. Ő volt az? Nem láthatta jól az arcát, mivel a zöld selyemellenző a páholy szélén eltakarta. Végül fölgördült a függöny; az ellenzőt lehúzták. A hölgy sovány volt és hervadt, lehetett vagy harmincéves, s duzzadt ajkai közt, ha fölnevetett, ragyogó fogsor villogott. Arnoux-val igen meghitten beszélgetett, s olykor a legyezőjével a férfi ujjaira koppintott. Aztán egy szőke fiatal lány ült le kettőjük közé, kissé piros szemhéjjal, minthogyha csak könnyezett volna. Arnoux félig a vállára hajolt, s folyton a fülébe suttogott, de a lány szótlanul hallgatta. Frédéric törte a fejét, hogy kitalálja, kik ezek a hölgyek – egyébként szerényen öltözöttek, sötét színű ruhában, lehajtott, sima gallérral. Színház után rohant a folyosóra. Minden zug tele volt a távozókkal. Arnoux előtte ment a lépcsőn, karon fogva mind a két hölgyet.

Hirtelen egy lámpa fénye hullt rá. A kalapján gyászszalag volt. Csak nem a felesége halt meg? Ez a gondolat úgy kínozta, hogy másnap elment az Iparművészetbe, s kifizetve sietősen a kirakat egy metszetének árát, megkérdezte a segédtől, hogyan van Arnoux úr, a tulajdonos?

A segéd így szólt:

– Igen jól van!

Frédéric sápadozva tette hozzá:

– S őnagysága?

– Őnagysága szintén.

Frédéric ottfeledte a metszetét.

A télnek is vége lett. Tavasszal kissé nekividult, készülődött a vizsgákra, s amikor a legelsőt úgy-ahogy, de megúszta, azonnal elutazott Nogent-ba.

Barátjához, Troyes-ba, egyetlenegyszer se ment el, csak hogy ne kelljen hallania anyja megjegyzéseit. Aztán Párizsba visszatérve otthagyta a lakását, s a Napóleon rakparton két szép szobát rendezett be a maga bútoraival. Már nem várta Dambreuse-ék meghívását; s a nagy szenvedély, Arnoux-néért, szintén kialvóban volt.

{1} Lafarge-né (1816–1853) a korszak elhíresült méregkeverője, férjének állítólagos gyilkosa. A börtönben elkezdte megírni, majd szabadulása után fejezte be emlékiratait, melyekben ártatlannak vallja magát.

{2} Théodore Jouffroy (1796–1842), Victor Cousin (1792–1867), Pierre Laromiguière (1756–1837); filozófusok. Nicolas de Malebranche (1638–1725) Descartes tanítványa.

{3} Jean Froissart (1358–1404), Philippe de Commynes (1447–1511), Pierre de l’Estoile (1546–1611), Pierre de Bourdeilles Brantôme (1535–1614) régi francia krónikások, illetve emlékírók.

{4}  François-René de Chateaubriand (1793–1848) Renéjének (1802) főszereplője.

Alfred de Musset (1810–1857) La Coupe et les Lèvres (1831) című darabjának melankolikus alakja.

George Gordon Byron (1788–1824) Lara (1814) című narratív versének címszereplője.

George Sand (született: Amantine Dupin) (1804–1876) Lélia (1833) című könyvének hőse.

{5} Személyi jogok fő felosztása.

{6} A kor híres folyóirata, ahol elsőként jelentek meg Victor Hugo, Musset, Honoré de Balzac és Sand írásai.