Heather Webber

ÉJFÉLKOR

A FEKETE RIGÓ

KÁVÉZÓBAN

Kossuth Kiadó

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Mindazoknak,
akik boldogan ennének a feketerigó-pitéből.

1

– Nem kezdhetnénk az elején?

– Az elején? Hát, talán a temetéssel kezdődött. Rohadt nagy cécó lett a temetésből, amikor megjelentek a fekete rigók. – Az édes szedres tea kiloccsant kicsit a két befőttes pohárból, ahogy Faylene Wiggins hirtelen az asztalra csapott. – Jaj, nem, nem. Ezt nem írhatja le. Anyám a saját készítésű citromverbéna szappanjával mosná ki a számat, ha megtudná, hogy káromkodtam, és ország-világ olvassa a cikkében.

Az újságíró lapozni kezdett a jegyzettömbjében.

– Nem azt mondta, hogy az édesanyja meghalt?

– Maga nem idevalósi, úgyhogy bocsánatos az értetlensége. Az alabamai Wicklow nem közönséges város, fiatalember. Jó ég, biztosan nem élném túl, ha anya kikelne a földből és elkezdene kísérteni engem egy darab szappannal a csontos kezében. – Bólintott, és ujjával a levegőbe bökött. – Na, akkor jöjjön, amit leírhat.

Anna Kate

Az biztosan nem jó, ha akkora lármával indul a nap, hogy a holtakat is felkeltené.

Mély álomból riadva ültem fel az ágyon. Hajnali negyed hat volt. Egy pillanatig azt se tudtam, hol vagyok. Az érzés ismerős volt, és csaknem olyan megnyugtató, mint a viseltes paplan, amelyet városról városra cipeltem magammal egész vándoréletemben.

Amíg a szememet dörzsöltem és magamhoz tértem, lassan derengeni kezdtek az elmúlt hetek eseményei is. Wicklow. A Fekete Rigó kávézó. A temetés. A madarak. A szomszédok.

Jó ég! A szomszédok.

Nagy levegőt vettem és visszadőltem a párnákra. Fogalmam sem volt, mitől riadtam fel, ugyanis most semmi más nem hallatszott, csak a légkondicionáló berendezés zúgása, az előszobai óra ketyegése és a madarak dalolása. Semmi szokatlan.

Ha létezne kegyelem a világban, ezt a zajt nem a könnyben úszó Mr. Lazenby okozná azzal, hogy veri a kávézó bejáratát – immáron a harmadik egymást követő reggelen. A kedves öregúr, aki cipeli a gyászát, és csupán a napi betevő pitéjét akarja, én viszont csak a párnát szerettem volna a fejemre húzni még arra a fél órácskára, amíg meg nem szólal az ébresztőm.

De nem. Az artikulálatlan üvöltésre már teljesen fölébredtem, arra a bőgésszerű hangra, amely mintha közvetlenül az első emeleti ablakom alól szólna. Némiképp zavartan félredobtam hát a paplant, és a padlóra csúsztam. A piszkos fenyőpadlón térden mászva az ablakhoz óvakodtam. A hegyek fölött a keleti égbolton már pirkadt, napsütéses és párás tavaszi nap ígérkezett.

Lepillantva kisebb csődületre lettem figyelmes az oldalsó udvarban. Férfiak, nők, voltak vagy húszan, hatalmas kalapokat és kényelmes cipőt viseltek, és távcsővel a kezükben a vaskerítésnél felsorakozva bámultak a hátsó kert felé. Senkit nem ismertem fel közülük.

Na nem mintha Bostonból való ideérkezésem óta minden itteni lakossal találkoztam volna. Bár határozottan úgy éreztem, hogy igen.

Sűrű hét volt. A végzetes hívással indult, hogy a nagyanyám, Zora „Zé” Callow természetes halállal, ám váratlanul elhunyt. Sebtében Wicklow-ba jöttem, ebbe az apró kisvárosba, amely Alabama északkeleti részén a hegyek árnyékában húzódik meg. Megszerveztem a temetést és találkoztam Zé nagyi ügyvédjével. Majd visszatértem Bostonba, hogy felpakoljam kevés holmimat és felmondjam a szobát, amelyet egy régi koloniális stílusú házban béreltem, csupán egy megállónyira a bostoni Massachusetts Egyetemtől, ahol nemrégiben diplomáztam.

Becuccoltam a kocsimba, mentálisan rákészültem a tizenhét órás vezetésre, aztán megindultam délnek. Ideiglenesen a Fekete Rigó kávézó fölötti kis apartmanba költöztem be. Eltemettem szeretett Zé nagyimat. És vajmi kevés sikerrel igyekeztem elkerülni kedves, ámde lármás új szomszédaimat, akik mindent, de mindent tudni akartak Zé titkáról, a rejtélyes unokáról, Anna Kate Callow-ról.

Azaz rólam.

Az elmúlt pár napban vég nélküli sorokban érkeztek a látogatók, és én egész eddigi életemben nem láttam annyi cukkinis kenyeret, mint most. Minden szomszéd alumíniumfóliával érkezett, ebbe csomagolták a kenyeret, és hozzá anekdota dukált arról, milyen Wicklow-ban élni, hosszú történet Zéről és a kávézójáról, szűnni nem akaró kérdések az életkoromról, neveltetésemről, iskoláimról, anyám négy évvel ezelőtti haláláról és apám kilétéről. A Zé nagyiról szóló történeteket csöppet sem bántam, de a személyes kérdéseket általában hárítottam, különösen azokat, amelyek apámra vonatkoztak. Ebbe még nem tudtam volna belemenni.

Kimerítő, érzelmektől túlcsorduló hét volt, ami után jó ideig látni se szeretnék cukkinis kenyeret.

És akkor most itt van ez a hajnali összejövetel. Egyáltalán, kik ezek az emberek?

Ahogy feltoltam az ablakot, akár egy nedves törölköző, úgy csapott az arcomba a párás, meleg levegő. Az ablak nyikorgással tiltakozott a megduzzadt fakeret ellen.

– Hahó! Hahó!

A saját hangomra megsajdult a fejem, élesen lüktetett a halántékom. Tegnap a nap nagy részét a kávézó kétfős alkalmazotti gárdájával, Íjas és Jena Barthelemyvel töltöttem, hogy előkészítsük a másnapi újranyitást. Az energikus pár gyorstalpalót tartott nekem abból, hogyan kell üzemeltetni a helyet, megtanítottak mindenre a rendeléstől a leltárig, az árfelirattól az online terminál rendszeréig. Ételeket készítettem és ismerkedtem a menüvel meg a konyha elrendezésével. Finoman szólva is fárasztó nap volt, de Íjas és Jena égre-földre esküdött, hogy elég gyorsan beletanulok.

Most azonban, ahogy hajnalhasadtával itt térdepeltem erős kávé és néma csend után epedve, a héten immár sokadjára tettem föl a kérdést magamnak, hogy ugyan mi a csodáért költöztem akár csak rövid időre is ebbe a pici, kétmegállós alabamai városkába. Semmi közöm ehhez a helyhez. Vissza kellene mennem Bostonba, kitalálni, hogyan költözöm egyórányira nyugatra Worcester mellé, hogy ott augusztus közepén folytassam a Massachusetts Egyetemen az orvosi tanulmányaimat.

Aztán eszembe jutott.

Zé.

Egészen pontosan Zé végrendelete.

– Ott! Ott! – kiabálta valaki odalenn hevesen mutogatva valami felé a hátsó kertben. Aztán némiképp szégyenkezve folytatta: – Nem. Csak egy varjú.

A többiek kórusban hurrogtak.

– Hahó! – kiáltottam el magam ismét.

De mintha senki meg se hallott volna.

A rövidnadrágom és a trikóm fölé magamra kaptam a köntösömet, és lesimítottam kócos hajamat. A lépcső nyikorgott alattam, ahogy iparkodtam lefelé. A fenyőfa lépcsőfokok az évtizedek használata nyomán sötétek és tükörsimák lettek. Nem esett nehezemre elképzelni, ahogy Zé nagyi suhan le-föl ezeken a lépcsőkön, ami már csak azért is különös, mert sose láttam Zét, amint itt jön-megy. Valójában soha be sem tettem a lábam a Fekete Rigó kávézóba – sem Wicklow-ba, ha már itt tartunk – egészen eddig a hétig.

Wicklow mindig is tiltott zóna volt számomra, a családi parancsolatot anyám, Eden alkotta meg, amikor tizennyolc évesen elhagyta a várost, és megfogadta, hogy soha többé nem tér vissza. Ennek huszonöt éve, és ő akkor még csak hat hete volt várandós velem. Ahogy cseperedtem, időről időre kérdezősködtem Wicklow-ról, a nagyi kávézójáról, az apai nagyszüleimről, akiket anyám teljes szívből gyűlölt, és persze apám tragikus haláláról. Anyám pedig mindannyiszor makacsul hallgatott.

Nem mintha kárhoztatni tudtam volna a hallgatása miatt – elvégre annyi mindent vesztett el Wicklow-ban: élete szerelmét és csaknem a szabadságát is, ugyanis gyilkossággal vádolták meg. Nekem azonban mindig is úgy tetszett, hogy leginkább önmagát vesztette el.

Halkan zúgott a dupla hűtő. A kazettás mennyezetre pillantottam, aztán a kávézó egyik oldalától a másikig a falon végighúzódó feliratra:

Az éjféli ég alatt, Fekete rigók dalolnak, Szerelmes éneket, Pitébe sütve, Az éjféli ég alatt.

Mihelyt képes voltam egész mondatokat kimondani, Zé azonnal megtanította nekem a verset, amit anyám persze rosszallott.

Hétéves koromban egyszer csúnyán összevesztek, amikor anyu arra ért haza, hogy Zé a kávézója nevezetes feketerigópitéjét tanítja nekem elkészíteni. Anyu nyomban a szobámba küldött, de attól én még jól hallottam a veszekedést, ami Wicklow-ról és igen, éppenséggel a feketerigópitéről szólt, amely amúgy egyáltalán nem fekete rigóból, hanem gyümölcsből készül. Anyámtól haragos, keserű szavakat hallottam. A nagyanyámtól könyörgőket.

– Azt akarom, hogy Anna Kate-nek soha többé ne ejts egyetlen szót se a fekete rigókról – mondta anyám. – Ígérd meg!

Anyám pontosan tudta, miért ígérteti meg ezt Zével. A Callow-k büszkék rá, hogy nem szegik meg az ígéretüket. Soha.

Nagyi felsóhajtott.

– Nem titkolhatod előle örökké az igazságot. Tudnia kell. Megérdemli, hogy tudja. Ez az ő öröksége.

– Mivel a lábát se fogja betenni Wicklow-ba, arra sincs szüksége, hogy bármit is tudjon.

– Mindketten tisztában vagyunk vele, hogy ez nem igaz. Egy nap Wicklow-ban fog kikötni, akárcsak te. A gyökerek visszahúznak oda, ahová tartoztok.

– Ha rajtam múlik, nem.

– Drága gyermekem, bármilyen messzire futsz, akkor sem állíthatod meg.

– Ígérd meg! – ismételte meg anyám röviden és élesen a saját szavait.

Egy örökkévalóságig tartott, mire végül Zé így válaszolt:

– Ígérem, hogy nem ejtek több szót a fekete rigókról.

Anyámnak is bőven jutott a makacsságából – Zétől tanulta, első kézből, egészen kicsi korától, és hát a nagyanyám nem az az ember volt, aki meghátrált volna, ha mélyen meg van győződve valamiről.

Aznap este Zé, amikor ágyba dugott, felajánlotta, hogy mesél nekem.

– Ez a történet maradjon köztünk, Anna Kate, rendben? Ígérd meg, hogy senkinek a világon nem beszélsz róla.

Megígértem. Ez volt az első megannyi közös titkunk sorában, és a mai napig őrzöm mindet.

Kezemet a kezébe fogta, és elkezdte a történetet.

– Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy asszonyokból álló kelta család. Ezeknek az asszonyoknak gyógyító erő lakozott a kezében, mindenkinek csak adtak, pontosan tudták, milyen értékes a föld, és gyógyítottak, nyugtattak, vigasztaltak a kincseivel, közben pedig békével és boldogsággal töltötték el az emberek lelkét. Közösen őriztek egy titkot.

– Miféle titkot?

– Egy óriási titkot. – Aztán halkabban folytatta, déli tájszólása finom, meleg takaróként burkolt be. – Ezek az asszonyok azokat a helyeket őrzik, ahol a szellemek az éjféli égbolt alatt rejtett átjárókon ebből a világból a holtak birodalmába kelnek át.

– A holtak birodalmába? Az olyan, mint a mennyország?

– Pontosan, mint a mennyország, kicsim.

Ahogy Zé tovább szőtte a mesét, gyanút fogtam, hogy hangozzon bármily fantasztikusan is ez a történet, a legkevésbé sem valami dajkamese. Őrzők, levelek övezte átjárók, üzenetek odaátról sütemények által. Abszurdnak kellett volna tűnnie, kifejezetten nevetségesnek. Mégis történelemnek hangzott.

Vagy inkább örökségnek.

Zé becsületére legyen mondva, tényleg nem ejtett több szót nekem „fekete rigókról”, de ez csak szemantikai kérdés. Történetében „a fák őreinek” nevezte a madarakat, amelyek a leírása szerint éjfeketék voltak. Mindent elmondott, amit a fekete rigókról és a küldetésükről meg kellett tudnom – tanításomat aztán az évek során kiegészítette azzal, hogy jártuk a természetet, sütni-főzni tanított, és leckéket adott nekem az életből.

Mintha Zé erre a napra készített volna fel, amikor teljes sötétben tapogatózva két hónapra átveszem a kávézót. Pontosan tudta, hogy eljövök Wicklow-ba, ahogy azt annyi éve előre megmondta anyámnak.

Gondolatban elhagytam Anyut, Zét és a fekete rigókat, kifújtam a levegőt, kinyitottam az ajtót, aztán kilöktem a szúnyoghálóajtót, és kijutottam a hosszú, viharvert teraszra. Az ajtó éles csattanással csapódott be mögöttem, ahogy fa ütközik fának.

A május végi napfelkelte rózsaszínnel barázdált narancsszínbe borította az eget, madarak csiripeltek, a levegő pedig megtelt a reggel friss illatával, amelybe menta és bazsalikom aromája vegyült.

Körbenéztem az egymásba fonódó kavicsos ösvényeken, az emelt kőágyásokon, a gyógy- és fűszernövények, a zöldségek és a virágok kavalkádján, és szinte szó szerint ott láttam a kertben a nagyanyám szívét: mintha minden egyes falevélen ott lett volna a lenyomata, ahogy susogtatta őket a könnyű hegyi szellő.

Amint az oldalsó kert kerítésénél sorakozó idegenek felé tartottam, önkéntelenül is sanda szemmel néztem a terasz lépcsője melletti ágyásban kókadozó két apró cukkinire. A tömegből többen rám mosolyogtak, majd egy idősebb ember szólalt meg, aki elöl, középen állt a kapunál.

Viseltes bézsszínű puha kalapja árnyékot vetett a szemére.

– Jó reggelt, naccsád.

Naccsád. Az elmúlt héten legalább tucatszor szólítottak naccsádnak, és hiába tudom már, hogy a déliek minden nőt így szólítanak, ha udvariasak akarnak lenni, akkor is égnek áll tőle a hajam. Északon a matrónákon kívül senkit nem szólítanak naccsádnak.

A férfi ránézésre a hatvanas éveiben járt, khaki színű cargo nadrágot és hosszú ujjú pólót viselt, „Madárbolond” felirattal. Túrabakancsa inkább illett volna a közeli hegy túraútjaira, mintsem egy kisvárosi kávézó füves udvarára.

– Jó reggelt – mondtam, és azt vettem észre, hogy a friss levegő hatására a fejfájásom alábbhagyott. – Sajnálom, de a kávézó csak nyolckor nyit.

A férfi krumpliorrán tétova izzadságcseppek jelentek meg.

– Ó, mi nem enni jöttünk.

Kezemet a köntösöm zsebébe dugtam.

– Nem? Hát akkor miért vannak itt? Ebben a kertben? Hajnalban?

Lelkesedést éreztem a hangjából, ahogy válaszolt:

– Az Öbölparti Madártársaság tagjai vagyunk Mobile városából, és a Turdus merulák miatt vagyunk itt. Látott már?

– Turd… micsodát?

– Fekete rigót? – Úgy mondta, mint aki felmérte, hogy kissé lassú a felfogásom, aztán még a mobiltelefonját is feltartotta, képernyőjén egy fekete rigóval. – Hírt kaptunk, hogy egész sereg Turdus merulát láttak errefelé, pár napja, a temetőnél. Az egyik helybeli azt állította, hogy a fekete rigók azokon az eperfákon fészkelnek ott.

Hátrapillantottam az udvar végében álló, szinte védelmezőnek ható eperfák felé.

Száz évvel ezelőtt az őrzők egy bizonyos családja útra kelt a tengeren túlról, és egy kis déli városba vetette őket a sors. Az átjárót ott ikerfák jelölik. Az ágaik összeérve és egymásba fonódva természet adta alagutat formáznak – éjfélkor aztán az az alagút lesz a kapocs e világ és a mennyei világ között.

Ahogy egyre közelebb ért a csoport, mely láthatóan választ várt tőlem, ráébredtem, előre tudhattam volna, hogy ilyesmi fog történni. Amikor a fekete rigók Zé temetése napján átsuhantak a városon, több turista is meghökkent a látványtól, a helyiek pedig nem győzték bizonygatni, hogy szó sincs valami közelgő Hitchcock-féle csapásról.

Nem kárhoztattam a turistákat a reakciójuk miatt. Normális emberek életében senkinek a temetésén nem jelenik meg egy madársereg, hogy lerója a kegyeletét. Pláne nem fekete rigók, hiszen azok még csak nem is honosak a kontinensen.

A helyiek nemigen ütköztek meg a jelenségen, leszámítva, hogy éppen abban a különös órában látták a madarakat. A fekete rigók a város alapítása óta hozzátartoztak Wicklow-hoz – az itteniek éppúgy megszokták, mint a bíróság épületét, a festői helyszíneket vagy Mr. Lazenby csokornyakkendőjét.

Csak kívülállók furcsállották a létezésüket.

– Naccsád? – szólított meg. – Látott fekete rigókat?

– Igen, láttam őket – feleltem végül. – Nőstényeket. Ők valamivel világosabbak, mint az a hím ott a telefonja képernyőjén.

A csoport felmorajlott. Páran előkapták a mobiljukat és telefonálni kezdtek.

– Ahol nőstények vannak, ott vannak hímek is – rázogatta előttem az ujját.

Legyűrtem a késztetést, hogy én is megrázzam felé az ujjam, és nem szóltam semmit. Nincsenek hímek, és ezt Sir Madárbolond is fölfedezi majd, ha elég időt tölt a környéken.

– Mit gondol, mennyien vannak? – kérdezte. – Meg tudja saccolni?

Összesen huszonnégy, mind éjfekete, mesélte egykor Zé.

– Kéttucatnyian.

Újabb moraj szállt fel.

Egy férfira lettem figyelmes, amint kilép a szomszédos hatalmas házból, melyre jól illik találó elnevezése, Dombtető-lak: valóban egy kisebb domb tetejére épült. A férfi a terasz oszlopának dőlve tétován intett felém.

Gideon Kipling, Zé ügyvédje az. Gideon az érkezésem pillanatától kedves volt hozzám, és mivel az elmúlt egy hétben véletlenül sem akart cukkinikenyeret rám tukmálni, megkedveltem őt. Visszaintettem neki, aztán a csoporthoz fordultam.

– Azokon a fákon fészkelnek a fekete rigók? – kérdezte a madárlesők szószólója.

– Nem annyira fészkelnek, nem mondanám. De időnként ott üldögélnek – igyekeztem minél ködösebben fogalmazni.

Például éjféltől egy órán át – amíg elfütyülik a dalaikat. Napközben a legritkább esetben jelennek meg. Mint a temetésen.

Emberünk bozontos fehér szemöldöke összefutott.

– Biztos benne, hogy fekete rigók? Nem szőlőrigók, gulyajárók, hollók vagy varjak? A Turdus merula rendkívül ritka. Ebben az országban alig párszor figyelték meg, legutóbb Cape Codon pár éve.

Ha kérdezte volna, azt is megmondom neki, Cape Codon pontosan hol. Ugyanis épp ott éltünk, amikor anyám meghalt. Ehelyett azonban ennyit mondtam:

– Biztos vagyok benne. Hiszen ez itt a Fekete Rigó kávézó.

Kétkedés suhant át az arcán, szeme összeszűkült, ajkával elégedetlenkedve csücsörített.

– Nem bánja, ha itt maradunk és figyelünk egy darabig?

Nem tudtam mit felhozni a madárlesők maradása ellen. Figyelhetnek bármeddig, úgyse jönnek rá a fekete rigók valódi kilétére.

– Naccsád, akkor maradhatunk?

Fogcsikorgatva válaszoltam:

– Két feltétellel.

– Éspedig?

– Nem szólítanak naccsádnak, és a kerítésnek azon az oldalán maradnak. Ha megéheznek, a kávézó nyolctól kettőig van nyitva.

– Nagyon köszönjük, na… – Itt köhécselt egyet. – Nagyon köszönjük.

– Szívesen.

Visszaindultam a teraszra, menet közben azonban megálltam a cukkininél, és elnézést kértem az iménti, indokolatlan rosszalló tekintetemért. Ekkor vettem észre, hogy egy sötétszürke szőrű, világos szemű macska ül a kert közepén álló fehér kőpadon, és mustrál engem.

Azt gondoltam, ha Zének lett volna macskája, ez olyan kis érdekesség, amiről értesültem volna az elmúlt néhány napban a megszámlálhatatlan látogató valamelyikétől. Persze az is lehet, hogy a szomszédokat annyira lekötötte, hogy rájöjjenek, ki volt az apám, hogy eszükbe se jutott megemlíteni a cicust. Nem láttam rajta nyakörvet, csücsörítettem hát, és cuppogó hanggal igyekeztem magamhoz édesgetni:

– Gyere, cic-cic-cic.

A macska megdermedt, föltolta a hátát, aztán eltűnt a virágágyásban. Elmosolyodtam. Inkább üdítőnek éreztem, hogy van a városban legalább egy lény, aki nem óhajt megismerkedni velem.

Ahogy baktattam fölfelé a nyikorgó lépcsőfokokon, legyűrtem a hirtelen rám törő késztetést, hogy a kertben rejtőzzem el, és bevonultam a kávézóba, hogy nekivágjak az előttem álló napnak.

2

Natalie

Ha anyám tudná, hova megyek, bizonyára marokra fogná a védjegyének tekinthető gyöngysorát, és csücsörítve tudakolná a mennybéliektől, vajon hol hibázta el egyetlen lánya nevelését.

Seelie Earl Linden földi pályafutásom huszonnyolc éve alatt elég rendszeresen vonta kérdőre a mennybélieket.

Amennyire tudom, a mennyekből eleddig nem érkezett válasz. Ez csak arra volt jó, hogy még nálam is jobban bosszantsa a mamát. Ami nem kis teljesítmény.

Wicklow egyetlen főutcáján, a Babérhegy utcán baktatva egyre szorosabban markoltam a babakocsi fogantyúját. A széles út két oldalán festett falú téglaépületek sorakoztak, üzletek, irodák, lakóházak és néhány étterem. Magas padkájú, ovális elválasztó sáv húzódott végig az út északi végén magasodó, fehér tornyú templomtól egészen a bíróság déli végen álló tömbjéig.

Idestova egy évszázada bájos művésztelepként alapították Wicklow-t, amely büszke volt sokszínű lakosságára. Voltak idősek és fiatalok. Gazdagok és szegények. Kirívóak és átlagosak. Vidékiek és városiak. Mindőjük közös nevezője volt azonban a művészetek és a varázslatos hegyi levegő iránti rajongó szeretet. A természeti környezet, a lélegzet-elállítóan látványos helyszínek, a különleges üzletek és művészek, valamint a suttogó propaganda, hogy ez a város más, különleges, azt eredményezte, hogy Wicklow hamarosan felkapott turistacélpont lett.

Ami azt illeti, Wicklow nem különösebben izgalmas város.

Ahogy bejártam, óhatatlanul is feltűnt, hogy a négy év alatt, amíg nem laktam szülővárosomban, vagy tucatnyi üzletet és éttermet bedeszkáztak, de még amelyek talpon maradtak is, láthatóan azokat is megviselték a helyi pénzügyi terhek.

Ránézésre felismerem a csontig hatoló kimerültséget.