A HARMADIK LÁNY

részlet

Translation entitled „A harmadik lány”

© 2009, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie: Third girl

© 1966, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie®, Poirot® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere

All rights reserved

www.agathachristie.com

Fordította Dedinszky Zsófia

Hungarian translation © Dedinszky Zsófia, 2025

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Nora Blackmore-nak

Első fejezet

Hercule Poirot a reggelizőasztalnál ült. Jobb kezénél egy csésze forró csokoládé gőzölgött. Poirot mindig is édesszájú volt. Az ital mellé brióst fogyasztott, amely kiválóan illett a csokoládéhoz. Helyeslése jeléül bólintott. Már több pékséget kipróbált, a brióst a negyedikben, egy dán patisserie-ben1 vásárolta, amelyet összehasonlíthatatlanul jobbnak ítélt, mint a közelebb lévő, „franciának” nevezett üzletet. Utóbbi esetében csakis csalásról lehet szó.

Gasztronómiai szempontból elégedett volt. Gyomrában béke honolt. Fejében szintén, talán túlságosan is. Nemrég befejezte opus magnumát,2 amelyben nagy írók detektívregényeit elemezte. Edgar Allen Poe-ról nem félt maró gúnnyal nyilatkozni, Wilkie Collins romantikus ömlengései kapcsán a módszer vagy a rendszer hiányára panaszkodott, miközben két gyakorlatilag ismeretlen amerikai írót az egekig magasztalt; és minden egyéb módon igyekezett dicsérni ott, ahol szerinte kijárt a dicséret, és szigorúan megvonni azoktól az elismerést, akiket az szerinte nem illetett meg. Figyelemmel kísérte a kötet nyomdai munkálatait is, átnézte a kefelevonatokat, és – eltekintve a tényleg hihetetlen mennyiségű nyomdahibától – kifejezetten elégedett volt az eredménnyel. Büszke volt magára irodalmi teljesítményéért, élvezte a nagy halom olvasnivalót, élvezte, hogy olykor felháborodott horkantás kíséretében egy-egy könyvet a szoba másik sarkába hajíthatott (igaz, később sose felejtette el felvenni és akkurátusan a szemeteskosárba helyezni a művet), és azt is élvezte, amikor dicsérőleg bólinthatott azon ritka alkalmakkor, amikor erre okot talált.

És most? Már túl volt egy kellemes pihenőidőszakon, amelyre nagyon is szüksége volt a kitartó szellemi munka után. De az ember nem pihenhet örökké, folytatnia kell a következő teendővel. Sajnos Poirot-nak elképzelése sem volt, mi is a következő teendője. Egy újabb irodalmi bravúr? Nem éppen erre gondolt. Csináljunk meg valamit jól, aztán lépjünk tovább. Ez volt az ő elve. Az igazság az volt, hogy a nagy detektív halálosan unatkozott. Az intenzív szellemi tevékenység, amelyet az elmúlt időszakban folytatott, túl sok volt neki. Rossz szokásokat vett fel közben, és nyugtalanná vált…

Bosszantó! Megrázta a fejét, és belekortyolt a csokoládéba.

Az ajtó kinyílt, és Poirot kifogástalan inasa, George lépett be. Modora tisztelettudó volt, és most kissé bocsánatkérő is. Köhintett egyet, és halkan megszólalt:

– Egy… – szünetet tartott – egy ifjú hölgy van itt.

Poirot meglepődve és enyhe nemtetszéssel nézett rá.

– Ebben az órában nem fogadok látogatókat – mondta neheztelve.

– Így igaz, uram – helyeselt George.

Úr és szolga egymásra nézett. A kommunikáció néha nem volt teljesen zavartalan kettejük között. George képes volt csupán hanglejtésével, homályos célzásokkal vagy különleges szóválasztással kifejezésre juttatni, hogy valamit elhallgat gazdája elől, ám hogy kiderüljön, mi az, ahhoz a megfelelő kérdést kellett neki feltenni. Poirot eltöprengett, vajon az adott esetben mi lehet ez a kérdés:

– És csinos ez az ifjú hölgy? – érdeklődött óvatosan.

– Véleményem szerint, uram, nem, de ez persze ízlés kérdése.

Poirot elgondolkodott a válaszon. Eszébe jutott, hogy George egy rövidke szünetet tartott az „ifjú hölgy” kifejezés előtt. George-nak igen kifinomult érzéke volt a társadalmi különbségekhez. Bár nem ismerte a látogató rangját, de a legjobbat feltételezte róla.

– Azt gondolja, hogy inkább egy ifjú hölggyel állunk szemben és nem csupán, hogy így fogalmazzunk, egy mezei fiatallal?

– Így vélem, uram, bár manapság ezt nem igazán könnyű eldönteni – mondta őszinte sajnálkozással a hangjában.

– Említette a hölgy látogatása okát?

– Azt mondta – George vonakodva, mintegy előre mentegetőzve szavaiért folytatta –, hogy egy gyilkosságról akar beszélni, amelyet lehetséges, hogy elkövetett.

Hercule Poirot szeme elkerekedett, szemöldöke felszaladt.

– Lehetséges, hogy elkövetett? Hát nem tudja?

– A hölgy így fogalmazott, uram.

– Nem igazán kielégítő, de annál érdekesebb – mondta Poirot.

– Talán csak… rossz vicc, uram – vetette fel George habozva.

– Minden lehetséges – egyezett bele Poirot –, de mégiscsak nehéz elképzelni, hogy… – Szájához emelte csészéjét. – Vezesse be öt perc múlva.

– Igen, uram – vonult vissza George.

Amikor Poirot végzett az utolsó korty csokoládéval, félretolta a csészét, és felállt. A kandallóhoz ment és gondosan megigazította a bajszát a kandallópárkányon levő tükörben. Elégedetten tért vissza székéhez, és felkészült a látogató fogadására. Nem igazán tudta, mire számítson…

Talán valami olyasmiben reménykedett, ami közelebb áll az ő női szépségről alkotott elképzeléséhez. „A bajba jutott szépség” – ez az elcsépelt frázis járt az eszében. Csalódott volt, amikor George visszatért és bevezette a látogatót. Poirot magában megrázta a fejét és hatalmasat sóhajtott. Itt aztán szó sem volt szépségről, de észrevehető bájról sem. Talán az enyhe zavarodottság kifejezés állt a legközelebb a valósághoz.

„Pfuj – gondolta Poirot undorral. – Ezek a mai lányok! Miért nem próbálnak legalább csinálni valamit a külsejükkel? Szépen kifestve, csinos ruhában, rendes frizurával, még elmenne. Na de így!”

Látogatója huszonvalahány éves lány volt. Meghatározhatatlan színű kócos haja a vállára lógott. Hatalmas, zöldeskék szemeivel révetegen nézett. Öltözéke a korosztálya ízlésének megfelelő volt: fekete, hosszú szárú bőrcsizmát viselt, kétes tisztaságú fehér, gyapjú neccharisnyával, hozzá pedig egy kurta szoknya és egy túlságosan bő, vastag gyapjúpulóver lógott rajta. Bármelyik Poirot-val egyidős embernek csak egyetlen kívánsága lett volna a lány láttán: kimosdatni a szutyokból, de azonnal! A detektívnek gyakorta volt ilyen érzése, amikor az utcán sétált. Száz meg száz tökéletesen ugyanilyen lány mászkált odakinn. Mindegyik piszkosnak tűnt. Látogatója csak abban különbözött, hogy – bár abszurdnak hangzik – olyan volt, mint akit épp most fojtottak bele, majd húztak ki a folyóból. Ezek a lányok, tűnődött el Poirot, igazából talán nem is piszkosak. De rengeteg erőt és energiát fordítanak arra, hogy annak tűnjenek.

Poirot szokásos udvariasságával felállt, és kezet fogott az érkezővel, majd hellyel kínálta.

– Látni kívánt, Mademoiselle? Foglaljon helyet, ha kérhetem.

– Ó… – mondta a lány enyhén fátyolos hangon. Egyre csak a detektívet bámulta.

– Eh bien?3

A lány habozott.

– Azt hiszem, inkább állnék – felelte, miközben nagy szemeivel továbbra is kétkedve meredt Poirot-ra.

– Ahogy óhajtja.

Poirot visszaült a helyére, és várakozón tekintett a lányra. Az zavartan toporgott, a lábait nézte, majd megint Poirot-t.

– Maga… maga Hercule Poirot?

– Így van. Miben állhatok rendelkezésére?

– Nos… ez elég bonyolult. Arról van szó…

Poirot úgy érezte, hogy látogatójának talán némi támogatásra van szüksége. Segítőkészen közbevágott:

– Az inasom említette, hogy ön azért óhajt beszélni velem, mert „lehetséges, hogy gyilkosságot követett el”. Helyesen fogalmaztam?

A lány bólintott.

– Igen.

– A gyilkosság viszont nem olyasmi, amivel kapcsolatban az embernek kételyei lehetnek. Önnek pontosan kell tudnia, hogy elkövette-e vagy sem.

– Hát, nem is tudom, hogy fejezzem ki magam. Úgy értem…

– Csak nyugodtan – biztatta Poirot kedélyesen. – Üljön le, és lazítsa el az izmait. Meséljen el nekem mindent.

– Nem hiszem, hogy… jaj, nem is tudom, hogyan… Látja, milyen nehéz. Én… én meggondoltam magam. Nem akarok udvariatlan lenni, de… nos, jobb, ha távozom.

– Ugyan már, bátorság!

– Nem, nem megy. Azt hittem, hogy egyszerűen idejövök majd, és megkérdem magától, mitévő legyek. De nem megy, látja. Teljesen másmilyen, mint…

– Mint?

– Igazán végtelenül sajnálom, és tényleg nem akarok udvariatlan lenni, de…

Nagy levegőt vett, Poirot-ra nézett, majd elkapta a tekintetét róla, végül kifakadt:

– Maga túl öreg. Senki nem mondta, hogy maga ilyen öreg. Tényleg nem akartam udvariatlan lenni, de ez van. Maga túl öreg. Sajnálom.

Hirtelen hátat fordított, és kilibbent a szobából, ahogy egy kétségbeesett molylepke reppen a lámpafény felé.

Poirot szája még mindig tátva volt a csodálkozástól, amikor az ajtó becsapódott. Majd kitört belőle:

– Nom d’un nom d’un nom…4

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A fogorvos széke

Gyilkosvadászat

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Frankfurti utas

Három vak egér és más történetek

Mr. Quin

A pollensai probléma

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Török Mária

A borítót Tillai Tamás sorozatterve alapján

Tóth Gábor tervezte

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 567 6

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Roboto – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License