Borítószöveg

Egy szívdöglesztő francia grófnak nehéz ellenállni...

Alexandra mindig szerette a kihívásokat. Így 1963 nyarán friss szakácsoklevelével a zsebében vonatra száll Londonban, hogy új munkahelyére, egy impozáns provence-i kastélyba utazzon.

Odabent három morcos, mi több, gyanakvó gyerek várja, akik az elkövetkező hónapban a védencei lesznek.

„Hipp-hopp összebarátkozunk, csupán egy kis szórakozásra, finom ételre és némi angol oktatásra van szükségük” – biztatja magát Alexandra. És még csak nem is sejti, hogy az igazi kihívást nem a gyerekek jelentik majd, hanem az apjuk – a hihetetlenül jóképű francia gróf, aki menthetetlenül rabul ejti Alexandra szívét...

*

Katie Fforde ezúttal sem okoz csalódást rajongóinak: az Esküvő Provence-ban tökéletes olvasmány azoknak, akik egy kis vidámságra és kikapcsolódásra vágynak.

Fordította

Svoboda Róbert

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Katie Fforde: A Wedding in Provence

First published in Great Britain by Century in 2022

Copyright © Katie Fforde, 2021

Hungarian translation © 2023 Svoboda Róbert

Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóillusztráció © Jacqueline Bisset

Névtipográfia © Ruth Rowland

ISBN 978-963-604-260-8

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Gazda Boglárka

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Szalkai Diána

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Drága barátnőm, Jane Wenham-Jones (1962–2021) emlékére, nagyon sok szeretettel

Első fejezet

Párizs, 1963 ősze

Alexandra alig tudott uralkodni magán, annyira izgatott volt. Itt van Párizsban! Igaz, csak huszonnégy órára, de ez a derűs októberi nap számtalan lehetőséget ígért. Imádta Párizst, egyszer már járt itt, évekkel korábban, amikor a nevelőnője meglátogatta a fiúját, és őt is magával vitte. Mély benyomást tett rá a város, és az ittlét minden pillanatát élvezte.

Holnap vonatra száll, Svájcba utazik egy leányiskolába, mert jó szándékú, ám fantáziátlan gyámjainak más nem jutott eszébe. De ez a nap az övé, és már egész jól felderítette a várost.

Fújt a szél, és kissé szorosabbra húzta az esőkabátján az övet. A Montmartre-on állt, és a Sacré-Cœur szépségében gyönyörködött. Épp készült felmenni a rengeteg lépcsőn, amikor fojtott kiáltást hallott a háta mögül. Megfordult, és egy szép, szőke, fiatal nőt látott, aki elkeseredetten a fejéhez kapott. A lába előtt krumpliszemek és vöröshagymafejek gurultak szerteszét, mert elszakadt a kezében a cekker. A sírás kerülgette.

– Ezt nem hiszem el! – jajveszékelt a nő. – Pocsék egy nap, és egyre rosszabb!

Alexandra a segítségére sietett. A nő húszéves lehetett, mint ő, és láthatóan nagyon zaklatott volt. Angolul beszélt, amerikai akcentussal.

– Ugyan már! Minden rendben lesz. Majd én segítek.

Azzal mint egy kötényt, felfogta az esőkabátja szélét, és beleszedegette a szétszóródott zöldségeket.

– Igazán kedves tőled, hogy segítesz – mondta a nő, és mintha kissé lecsillapodott volna. – De ha nincs nálad szatyor, akkor hagyjuk itt. Mi mást tehetnénk?

Alexandra lenézett az ölére. Igaza volt a nőnek, ez nem a legjobb megoldás.

– A zsebünkben is elférne néhány. Ó, micsoda fokhagyma!

Annyira megszokta a feszes kis fokhagymafejeket, hogy a teniszlabda méretű, lilás példány eszébe juttatta a főzőtanfolyamot, amelyet nemrég végzett el Londonban. Wilson asszony rögtön azzal kezdte, hogy milyen szánalmas az angol fokhagyma. Ám ez francia fokhagyma volt.

– A tiéd, ha szeretnéd – mondta a nő. – Nincs hová tennem. Úgysem fogom felhasználni.

– Annyira talán nem rossz a helyzet – mondta Alexandra megnyugtatóan. – Egy része talán belefér a kézitáskádba…

A nő felmutatott egy apró ridikült.

– Oké, maradnak az én zsebeim. És valamennyit a kézitáskámba is tudok tenni. No nem a káposztát.

Alexandra egy régi postástáskával járt, meglehetősen sok minden belefért, de nem egy emberfej méretű káposzta.

– Nagyon kedves tőled, de nincs nálam semmi, amibe zöldséget pakolhatnék. Nem is tudom, minek vettem. Ünnepi vacsorát terveztem ma estére, de még a menü sincs meg. Nem tudok főzni, és láthatóan vásárolni sem! A férjemnek óriási csalódás lesz.

– Friss házasok vagytok?

– Nagyon friss. De ha így megy tovább, nem tudom, megérjük-e az első évfordulónkat. A mai lenne az első nagy vacsora, amelynek a megszervezésére megkért, és már most elbuktam! – mondta a nő még mindig zaklatottan, de már nem sírt. – Figyelj, van kedved meginni valamit? Legalább egy kávét. Azóta nem beszéltem angolul, hogy megérkeztünk Párizsba. Persze a férjemet leszámítva, ő is amerikai. Ez még nem lenne baj, csakhogy nem tudok franciául.

Alexandra természeténél fogva megértő volt, és együttérző, így nem volt szíve magára hagyni ezt a láthatóan magányos fiatal nőt.

– Miért is ne? Van itt egy kellemes kávézó. Ebédeltél már? Mert én még nem. És beszélek franciául. Persze nem tökéletesen, de elég jól.

Alexandra éhes volt. Ki akarta élvezni párizsi tartózkodásának minden percét, így korán felkelt, megreggelizett a panzióban, majd a városban sétált.

– Ó! Jó lenne úgy elmenni valahová, hogy ne legyen kínszenvedés megértetnem magamat a pincérekkel! – mondta a nő. – Amúgy Donna vagyok – tette hozzá, és kezet nyújtott.

– Alexandra. – Kezet rázott Donnával. – És most együnk.

Miután már mindkettőjük előtt ott illatozott a steak sült krumplival meg egy üveg bor, és az első éhüket már elverték, Donna letette az evőeszközt.

– Gyorsan elmesélném a történetemet – mondta –, aztán hallani szeretném a tiédet.

Alexandra mosolygott.

– Csupa fül vagyok.

– Nos, Connecticutban születtem. Fiatalon hozzámentem egy nagyon kedves férfihoz, Bobhoz, akit a szüleim is kedveltek, aztán a munkája Párizsba szólította. Ez roppant romantikusan hangzik, és az is, csak nem akkor, ha nem beszéled a nyelvet, a férjed egész nap távol van, és nincsenek barátaid. Senkivel nem tudok beszélgetni, csak a szobalánnyal, ő meg nem beszél angolul, és gyűlöl engem! A szüleim nem örülnek, hogy ilyen messzire költöztem, és állandóan azt kérdezgetik levélben, hogy nem lehetne-e elintézni, hogy Bobot visszahelyezzék az Egyesült Államokba. Vagyis igazából csak anyám kérdezgeti. – Lélegzetvételnyi szünetet tartott. – Nagyjából ez vagyok én. Párizs gyönyörű város, és szeretném jobban megismerni – sóhajtotta. – Most te jössz.

– A vacsoraestről még nem meséltél – mondta Alexandra –, de nagy vonalakban elmondom, amit érdemes tudni rólam. Londonban nőttem fel, a szüleim nem élnek, de vannak rokonaim, ők gondoskodnak rólam. A barátaimmal laktam egy nagy házban, ami a családom tulajdona, és remekül megvoltunk, most pedig Svájcba kell mennem. – Pár pillanatig hallgatott. – A rokonok szerint nem viselkedtem megfelelően, így közölték, hogy nincs más választásom, össze kell kapnom magamat, és azt kell tennem, amit mondanak.

Így összefoglalva nem tűnt olyan drámainak az egész, de akkor borzasztó volt. Közeli barátja, Lizzie esküvőjéről tért éppen haza Daviddel, a nála tizenöt évvel idősebb legjobb barátjával, amikor azt látta, hogy fényárban úszik a ház. Megijedt, mert azt hitte, hogy betörtek, ám hamar elszállt az aggodalma, mert kiderült, hogy megérkeztek a rokonai Svájcból, és betelepedtek a családi ingatlanba. Ezzel azonban véget ért kellemes és könnyed életük. David vissza se ment a házba, egy barátjánál húzta meg magát, míg tiszta nem lett a levegő. Szerencsére a rokonok ki nem állhatják Londont, így nem maradtak sokáig, de az utasításaik egyértelműek voltak: Alexandrának a következő hónapban Svájcba kell utaznia.

– Nagyon szomorú, hogy már nem élnek a szüleid! De ha vannak rokonaid, miért nem vettek magukhoz a szüleid halála után? – kérdezte Donna.

– Nem tudom, de örülök, hogy nem tették. Sok dadám és nevelőnőm volt, és mások is, akik gondoskodtak rólam, így nem bántam. A rokonaim a legjobbat akarják nekem, ez vitathatatlan, de náluk nem lettem volna boldog. – Ivott egy korty bort. – Meglehetősen vaskalaposak. Én meg amolyan szabad szellem vagyok.

– Ejha! – mondta Donna. – Ez ragyogóan hangzik!

Alexandra nevetett.

– Jó móka volt, főleg amikor megismerkedtem a különleges barátaimmal a főzőtanfolyamon.

– Képzett szakács vagy?

– Azt nem mondanám, de egész jól főzök. Besegítettem párszor profi szakácsmunkákba a barátnőmnek, Megnek, aki zseniális szakács.

– Bárcsak itt lenne most! – mondta Donna. Nyilván eszébe jutott a vacsora, bár nem szívesen gondolt rá.

– Nem bánod, ha valami személyeset kérdezek?

– Kérdezz csak nyugodtan – mondta Donna. – Jó, hogy van kivel beszélgetnem, ott egye a fene a diszkréciót.

– Ismerem az érzést. Volt, vagyis van egy csodálatos barátom, férfi, de a barátnők kicsit mások, nem igaz?

Donna bólogatott.

– Mit szerettél volna kérdezni?

– Bob jól keres? Csak mert ha nem akadály a pénz, felkérhetsz valakit, aki megfőz a vacsoraestedre, és nem kéne aggódnod. Én magam is végeztem már ilyen munkát.

– Volt egy emberem. Felbéreltem egy séfet, aki aztán küldött egy üzenetet, hogy mégsem tud eljönni. Bob meg azt mondta: „Ó, de hát te is meg tudod csinálni, édesem, rendben lesz az úgy.” Aztán becsukta az újságot, és elindult munkába. Mindig az anyja főzött, amikor az apja üzletfeleket hívott meg vacsorára. Azt hiszi, a nőknek az ilyesmi magától megy, pusztán azért, mert nők.

Látszott rajta, hogy megint a sírás kerülgeti.

– És nem mondtad, hogy nem tudod megcsinálni?

Donna szégyenkezve nézte a tányérját.

– Nem. Olyan feleség akarok lenni, aki képes megfőzni egy vacsorát. Nem akartam csalódást okozni Bobnak.

Alexandra igyekezett leplezni a rosszallását, de nemigen sikerült.

– Elvállalnád, Alexandra? – kérdezte Donna. Nagyon fiatalnak és elveszettnek tűnt. Előrehajolt, hosszú haja belelógott a borospoharába.

Alexandra arra gondolt, hogy csak rövid ideig élvezheti Párizst.

– Neked egy rendes francia szakácsra van szükséged! Biztos több száz van belőlük. Elvégre Párizsban vagyunk.

– De ismersz olyat, aki elérhető? Az, aki visszalépett, nem tudott senkit sem ajánlani.

– Az nem jelenti azt, hogy nincs ilyen.

– Persze, tudom. De hogy találhatnánk valakit ma estére?

Ez valóban kissé problémás volt.

– Igaz, hogy az utolsó percben vagyunk, de csak vannak ügynökségek, amelyekhez fordulhatunk.

Alexandra, bármily leleményesnek tartotta magát, jól tudta, hogy szinte lehetetlen hipp-hopp olyan szakácsot találni, aki egy magánlakás konyháján főzne, hacsak nincsenek az embernek kapcsolatai.

– Segítenél? – kérlelte Donna minden báját bevetve, ami kétségtelenül jól működhetett az apjánál és Bobnál, és mintha Alexandrára is hatott volna. – Bár nem vagy képzett szakács, már készítettél komplett fogásokat – ütötte a vasat Donna.

– Az a helyzet, hogy csak ma tudom megnézni Párizst…

Elhallgatott, töprengett egy ideig, majd úgy döntött, hogy Svájc és minden, amit képvisel, várhat. Volt félretett pénze a kézitáskája belső zsebében, utazási csekkek, amiket a Londonban megkeresett pénzéből vett. A rokonai nem tudtak róla. Arra fogja költeni, hogy több időt tölthessen Párizsban. Szállást már talált egy olcsó panzióban. Táviratozhat a rokonainak, hogy összefutott egy baráttal, és marad még egy kicsit. Elvégre évekig jól megvoltak nélküle. Pár nap ide vagy oda mit sem számít. És hol csiszolhatná jobban a franciatudását, ha nem Párizsban?

Rámosolygott Donnára.

– Oké, megteszem. De nem fogadok el érte pénzt. A megoldás az lesz, hogy kivásárolod magad a bajból! A franciáknál fantasztikusak a készételek. Veszünk pástétomot, sokféle sajtot és egy csodás desszertet, és már csak azzal kell foglalkoznunk, hogy mi legyen a főfogás.

– Ez remekül hangzik – mondta Donna. – Nagy szerencsém, hogy találkoztunk. Előkelőnek tűnsz, de nagyon kedves és megértő vagy. Franciának is hihetnélek. Hermès a sálad?

Alexandra bólintott.

– A bácsikámtól kaptam ajándékba. Amikor a múlt hónapban meglátogatott Londonban, rádöbbent, hogy már nem vagyok gyerek, és olyasmivel ajándékozott meg, amit tényleg szívesen viselek.

– Az esőkabátoddal és az övvel kicsit olyan vagy…

Alexandra felsóhajtott.

– Tudom, mindig másképp néztem ki, mint a korombeliek. Általában a magam útját járom, ami a divatot illeti.

– Azt akartam mondani, hogy olyan vagy, mint Audrey Hepburn. Menő, és nagyon stílusos.

– Komolyan? Na fejezzük be az ebédet, aztán hozzuk össze a vacsoraestedet. Szükségünk lesz bevásárlószatyrokra is.

De mielőtt fejest ugrik a vásárlásba és a főzésbe, táviratoznia kell Svájcba. Először is meg kell fogalmaznia a tökéletes üzenetet, amiből jó ötletnek tűnik a terve, hogy Párizsban marad még pár napig. Aztán el kell küldenie, ami azt jelenti, hogy keresnie kell egy postahivatalt.

Ültek az asztaluknál az étteremben, és Alexandra elővett egy szamárfüles jegyzetfüzetet, amibe az eladott és vásárolt régiségek adatait írta fel, amikor még így keresett egy kis mellékest Londonban.

– Segíthetek megfogalmazni? – kérdezte Donna, miután látta, hogy Alexandra kihúzott pár ötletet.

Alexandra általában jól elő tudta adni a rokonainak azt, amit hallani akartak. Amikor a család házában élt Londonban, hosszú ideig sikeresen titkolta előlük, hogy nincs fizetett társalkodónője. De ennek a táviratnak azt kellett közvetítenie, hogy amit csinál, az pontosan ugyanaz, mint amit ők akarnak neki. Az elsődleges aggodalmuk az volt, hogy nem tud elég jól franciául (túl köznyelvinek, sőt parasztosnak tartották a beszédét), így erre összpontosított, és azt is hangsúlyozta, hogy némi csúszással érkezik Svájcba. Először „pár napot” akart írni, de aztán úgy döntött, nem fogalmaz ennyire konkrétan.

– Nem, köszönöm, azt hiszem, megvan. Mit gondolsz?

Ezzel felolvasta a leírtakat.

– Nagyszerű! És amíg te írtál, nekem csodás ötletem támadt. Telefonon lediktáljuk Bob titkárnőjének, és megkérjük, hogy küldje el a táviratot. Akkor nem kell tovább várnunk, hogy nekiláthassunk a vacsora előkészületeinek.

Alexandrát nem nagyon kellett győzködni.

– Igazán nem nagy dolog ahhoz képest, hogy kirángatsz a bajból. Az utcán botlottál belém, csak most ismerkedtünk meg, nem is vagyunk barátok – mondta Donna a homlokát ráncolva. – Vagyis remélem, most már azok vagyunk, de tudod, hogy értem.

Donna még egy telefont is talált a bisztróban, így amint lediktálták a távirat szövegét Bob titkárnőjének, aki Donna szerint „ijesztően hatékony és egyáltalán nem vonzó”, már mehettek is vásárolni. Élvezetes délutánnak ígérkezett.

Második fejezet

– Nagyszerű, hogy tudsz beszélni a taxisofőrrel – mondta Donna pár órával később, miközben telitömött szatyrokat pakoltak a taxi csomagtartójába.

– Gyakorlással neked is menni fog – mondta Alexandra. – Mi a cím?

Donna nagyon jó kerületben lakott az Eiffel-torony közelében. Alexandra úgy döntött, Donna címéről küld majd üdvözlőlapot a rokonainak. Az megnyugtatja őket. Ugyanis a kis panzió, ahol megszállt, korántsem volt olyan lenyűgöző.

Donnának igen szép lakása volt. Nagy belmagasság, hatalmas szobák heringcsontmintás parkettával és márványkandallókkal, erkélyekkel és ablakokkal, ahonnan csodás kilátás nyílt a városra

– Ez gyönyörű! – ámuldozott Alexandra a szalonban.

Bob bizonyára nagyon jól keres, gondolta, hogy ilyen pazar lakást engedhet meg magának.

– Tényleg az. De várj, míg meglátod a konyhát.

Alexandra követte Donnát.

– Jaj! – kiáltott fel elborzadva, amikor benézett a konyhába. – Ez rémes!

– Itt nemhogy egy komplett vacsorát, de még egy kávét is nehéz megfőzni – mondta elkeseredetten Donna.

A meglehetősen hosszú, keskeny helyiségben egy szárítóállvány árválkodott a sekély mosogató fölött – ez volt az egyetlen dolog, ami konyhára emlékeztetett. Alexandra fájó szívvel gondolt vissza szeretett konyhájára Londonban.

– Nem hiszem, hogy bárki elvárná tőled, hogy itt lakomákat készíts – jegyezte meg Alexandra. – Feltételezem, a szakácsotok ugyanazt csinálta volna, amit mi, és máshonnan szerzett volna be dolgokat.

– Vagy talán egy étterembe kellett volna meghívni a vendégeket, ahogy sokan teszik. Bobnak ezt kellett volna javasolnia, de hát mi amerikaiak vagyunk!

– Semmi baj – mondta Alexandra, mert úgy tűnt, Donna kissé szégyenkezik. – Vettünk pástétomot, friss kenyeret és vajat előételnek, és a legcsodálatosabb Saint-Honoré-tortát desszertnek, úgyhogy csak a főfogást kell elkészítenünk a csirkéből.

– Ez a legszebb desszert, amit valaha láttam – mondta Donna a cukrászremeket csodálva, amelyet elegáns dobozában idefele a taxiban egész úton óvón a térdén tartott. Aranyszínű, tejszínkoronás fánkgömböcskék csücsültek a kör alakú leveles tésztán, és egy kisebb kört formázó vattacukor tette teljessé a kompozíciót. – De senki nem fogja elhinni, hogy én csináltam.

– Nem kell azt hinniük, hogy te csináltad – mondta Alexandra. – A dadám azt mondta annak idején, amikor itt jártam vele Párizsban, hogy a francia nőknek meg sem fordul a fejükben, hogy maguk süssenek süteményt vagy tortát egy formális vacsorára. – Eltöprengett. – Nos, mi legyen a csirkével?

Donnának elakadt a lélegzete rémületében.

– Hát nem tudod? Megvetted azt a sok zöldséget és fűszert, azt hittem, kész recepted van hozzá!

– Nemsoká meglesz a recept – mondta magabiztosan Alexandra. – Nézd, itt a Larousse Gastronomique. – Egy hatalmas, ütött-kopott könyvet vett le a polcról. – Hála az égnek, hogy van belőle egy példány a lakásban.

– Bútorozottan béreltük ki – mondta Donna. – Gondolom, ezt a könyvet nélkülözhetetlennek tartják, nem úgy, mint a működő vízvezetékeket, vagy a lefolyót, ami nem bűzlik.

– Remélem, elég jó a franciám, hogy megértsem a ködös szakkifejezéseket. – Alexandra látta, hogy Donna tétován néz rá. – Mi lenne, ha megterítenél? Az is nagy munka.

– Ó, persze. Megkeresem a tányérokat. Több száz tányér és pohár van a lakásban, mindenféle formájú és méretű.

– Nézd meg, hogy találsz-e valami szépet, amin a pástétomot tálalhatjuk – javasolta Alexandra. – És a sajtnak is keress valamit. Szerintem ki kéne csomagolnunk.

Örült, amikor Donna visszament az étkezőbe, mert egyáltalán nem volt olyan magabiztos, mint azt mutatta, és nem akarta, hogy bárki figyelje vagy beszéljen hozzá, míg átnézi a könyvet. De elvégezte a szakácstanfolyamot, és segített a barátnőjének, Megnek üzletembereknek főzni, így volt némi tapasztalata.

Kis idő múlva félretette a sokak által a francia konyha bibliájának tartott könyvet, és úgy döntött, hogy nekilát. Nem volt ideje lefordítani a zavaros gasztronómiai kifejezéseket, a londoni tanfolyam fiatal nőknek szólt, nem séfeknek.

Kezdetnek apróra vágott pár fej vöröshagymát és jó sokat a lilás fokhagymából, ami már első látásra megtetszett neki.

Előrelátóan megkérte a hentest, hogy darabolja fel a két csirkét, így bár volt még vele munka, nem kellett túl nagy darabokkal megküzdenie. A megmaradt darabkákat bedobta egy fazékba a vöröshagyma héjával, pár egész vöröshagymával, sárgarépával és egy jó adag kakukkfűvel. Eredetileg nem tervezte, hogy alaplevet is készít, de úgy gondolta, jól jöhet még.

Ahogy telt az idő, az apró konyha megtelt a csirke, a bor és a gomba ínycsiklandó illatával. Elkészült a szósz, amivel majd megöntözik, és a tetejére finomra vágott petrezselymet szórnak. Alexandra elfáradt. Csak arra vágyott, hogy visszamehessen a panzióba, bezuhanjon az ágyba, és ne kelljen semmit csinálnia. Megfőzni egy csirkeételt korántsem olyan egyszerű, mint gondolják, neki legalábbis nem volt az. De nagy örömét lelte abban, hogy segíthet Donnának, és elszomorította a gondolat, hogy valószínűleg többé nem látják egymást. Összebarátkoztak, miközben kitalálták, hogy melyik pohár hova kerüljön, és próbálták megtippelni, milyenek lesznek a vacsoravendégek.

– Biztos vagy benne, hogy lesz, aki felszolgál? – kérdezte aztán.

Bár fáradt volt, nem szívesen indult el.

– Igen, igen. Bob titkárnője gondoskodott róla, amikor megszervezte az estet. Ő kérte fel a szakácsot is. Szólnom kell neki, hogy nem jött el.

– Így van! – mondta Alexandra, aki nagyon utálta, ha egy képzett szakember nem jelent meg dolgozni.

– Így legalább ezt neked adhatom – mondta Donna, és egy pénzzel teli borítékot nyomott Alexandra kezébe. – Ne tiltakozz! Fogj egy taxit, és menj vissza a szállásodra. De ígérd meg, hogy holnap délelőtt eljössz, hogy elmesélhessem, milyen volt.

– Megígérem – mondta Alexandra.

Gyanította, hogy Donna megkéri majd a rendrakásra is, annak ellenére, hogy személyzetet bérelt.

– Nem tudom, mihez kezdtem volna nélküled, Alexandra! – mondta Donna. – Fantasztikus voltál.

– Igazán jól éreztem magam! Csak…

– Mi az?

– Csak azt kívánom, bár több időt tölthetnék Párizsban!

– Ó, azt én is imádnám! – mondta Donna. – Együtt felfedezhetnénk a várost, és megtanulnám, hogy nem kell rettegni a pincérektől.

Alexandra nevetett, majd felsóhajtott.

– Egy jó indokra lenne szükségem, hogy maradhassak. Például munkára. Ha előkelő családnál dolgoznék, akkor a rokonaim valószínűleg belemennének. Csiszolnám a franciatudásomat, a megfelelő emberektől hallanám a megfelelő kiejtést.

– Milyen képesítésed van? Gyorsírás, gépírás? – kérdezte Donna.

Alexandra megvonta a vállát, és ismét felsóhajtott.

– Nincs képesítésem. Semmihez sem értek.

– Ez nem igaz! Nézd csak meg, mi mindent tettél értem!

– Örömömre szolgált.

Hosszan megölelték egymást, majd Alexandra beszállt a nyikorgó liftbe.

Amikor Alexandra másnap délelőtt tizenegykor megjelent az elegáns lakásban, Donna izgatottan fogadta.

– Elképesztő volt! – újságolta köszönés nélkül. – Olyan hálás vagyok neked, hogy arra nincsenek szavak!

Karon fogta Alexandrát, és a szalonba vezette. A hosszúkás ablakok nyitva voltak, a balkonon terített asztal állt.

– Foglalj helyet! Hozok kávét és desszertet, aztán mesélek. Csodálatos híreim vannak.

Alexandra örült, hogy üldögélhet egy kicsit a napsütésben, és nézheti a nyüzsgő Párizst. Donna visszatért egy tálcával, rajta kávé és egy tányéron profiterol és tejszínhab, azaz a Saint-Honoré-torta összetevői.

– Megismerkedtem egy fantasztikus férfival! – lelkendezett Donna. – Ne izgulj, nem úgy értem. Hisz Bob felesége vagyok, és ez így is marad. Szóval ennek a férfinak lenne egy munkája számodra! Mit szólsz hozzá? Volt vele egy gyönyörű nő is, de ez most nem lényeges. El tudod képzelni? Beszéltem neki rólad, és nagyon érdeklődő volt, különösen, amikor megemlítettem a családod házát Belgraviában.

Alexandra szíve nagyot dobbant. Egyetlen porcikája sem vágyott rá, hogy egy svájci leányiskolába járjon, így meg már végképp nem, hogy esélye nyílt Párizsban maradni, és jól szórakozni Donnával.

– Mi a munka? Tudod esetleg?

Alexandra bármire hajlandó lett volna, csak hogy Párizsban maradhasson. Bár a fantasztikus férfinak valószínűleg két nyelven beszélő titkárnőre volt szüksége, aki nemcsak beszél angolul és franciául is, de gyorsírni is tud mindkét nyelven.

Donna fura arcot vágott.

– Nem tudom pontosan, de az a jó benne, hogy csak egy hónapra szól. A rokonaid talán nem bánnák, ha még egy hónapig maradsz. A családok szeretik a konkrét dátumokat, én úgy vettem észre. Az én családom nagyon nem akarta, hogy Párizsba költözzünk, de amikor mondtam, hogy csak egy évre szól, pozitívabban álltak hozzá.

Alexandra bólogatott.

– Azt hiszem, az enyémek is így lennének vele, de tudnom kéne, miféle munkáról van szó. Lehet, hogy nem vagyok alkalmas rá. Már mondtam neked, hogy nem tudok gyorsírni.

– Nem említett ilyesmit. Azt mondta, tudnod kell főzni, márpedig azt tudsz, beszélsz angolul és franciául, és nyilván vezetni is tudsz. Van jogosítványod?

– Igen – válaszolta Alexandra –, de nem biztos, hogy itt tudnék vezetni.

Próbálta elképzelni magát, ahogy Párizsban autózik, és máris elbátortalanodott.

– Ó, úgy érted, Párizsban? Értem, mire gondolsz. A párizsiaknak megvannak a maguk alkotta szabályaik az utakon.

Alexandra úgy döntött, hogy inkább a dolog jó oldalát nézi.

– Londonban tanultam vezetni, és ha a Hyde Park Cornernél boldogulok, bizonyára Párizst is meg tudnám szokni. Egy hónap lenne, azt mondod?

Donna bólintott.

– A családodnak tetszene, ugye? Lenne egy hónapod csiszolni a franciádat, bár szerintem már most is tökéletes, aztán mehetnél is a leányiskolába. – Elhallgatott, ami nem gyakran fordult elő vele. – Ott mit tanítanak?

– Ó, nem is tudom. Hogy hogyan állíts ki csekket, hogyan kell megszólítani a nemeseket, és hogy szállj be és ki egy sportkocsiból úgy, hogy ne látszódjon a bugyogód.

Donna elragadtatott nevetésben tört ki.

– Amerikában inkább bugyinak hívjuk, úgy nőiesebb. De mindegy is. Itt a névjegye, rajta a cím. Ide kell elmenned ma két órára interjúra. Minden információ rajta van. Ha ajánlólevélre van szükséged, Bob majd ír.

Alexandra alaposabban szemügyre vette a kártyát, és máris jobb kedvre derült.

– Egy gróf! A rokonaim odalesznek érte. Ha megkapom az állást, részletesen be kell majd számolnom nekik.

– Természetesen! És mit fogsz felvenni az interjúra?

Ez elég fogós kérdés volt, ugyanis Alexandra kevés ruhát hozott magával.

– Nincs túl sok választásom. A legtöbb holmim valószínűleg már odaért Svájcba. Előre elküldték, hogy ne kelljen sok poggyásszal bajlódnom a vonaton. Van pizsamám, váltás alsóneműm, ez a ruha, egy nadrág és egy kardigán. Nagyjából ennyi.

– És az Hermès sálad.

– Igen, és az jól is jön, de nem egy komplett öltözet.

Alexandra lenézett a ruhájára: térdig érő, ujjatlan, amolyan igazi „rokonlátogató” ruha volt, és most meg kell felelnie az állásinterjúra.

– Azt hiszem, ez megteszi. Talán kissé ételszagú, de mivel francia az illető, nem fogja bánni. Végül is nem a ruhám alapján fog megítélni, azt akarja tudni, hogy alkalmas vagyok-e a munkára. – Elhallgatott egy pillanatra. – Biztos nem említette, hogy milyen jellegű munkáról van szó?

– Nem, de ne aggódj. Semmit sem mondott titkárnői vagy könyvelői készségekről, bizonyára említette volna, ha ilyesmire lenne szüksége.

– Sokkal szívesebben mennék Svájcba, ha tudnám, hogy ezeket kéne majd tanulnom. Biztos borzasztó unalmas, de a titkárnői szaktudás és a felnőtt számtan hasznos lenne.

Donna megpaskolta Alexandra térdét.

– Biztos jól fogsz teljesíteni. És szuper, hogy itt leszel Párizsban. Lesz egy barátom!

– Ó, igen! Igazán nagyszerű lenne!

– Biztos, hogy ezt a ruhát szeretnéd viselni? Átnézhetjük a szekrényemet, kölcsönadhatnék neked valamit. Valamivel magasabb vagy nálam, így a ruháim kicsit rövidnek hatnának rajtad, de ez nem biztos, hogy hátrány.

Alexandra mosolygott.

– Szerintem ez a ruha jó lesz. Kötény volt rajtam tegnap főzés közben. De ha van valami kellemes parfümöd, amit magamra fújhatnék, az fantasztikus lenne. Hogy elfedje az enyhe hagymaszagot.

– Parfüm! – kiáltott fel Donna. – Olyan sok van, hogy fürödhetnék bennük. De előbb együnk egy korai ebédet, aztán az interjúd után ünnepelhetünk.

– Lehet, hogy nem kapom meg az állást – mondta Alexandra. – Valójában még sosem voltam állásinterjún. Van valami tipped, mire ügyeljek?

Donna a fejét csóválta.

– Fogalmam sincs. Még nem voltam ilyen helyzetben.

– Én sok vendéglátós munkát végeztem, és régiséggel is kereskedtem. De olyan rendes, bejárós munkám sosem volt.

– Régiség? Ez izgalmas!

– Egy barátomnak van egy standja a Portobello Road-i piacon. Megengedte, hogy kirakjam az árumat az övé mellé. Tőle tanultam mindent, amit tudok.

Alexandra pár pillanatig eltöprengett. Pompás élete volt Londonban, egy nagy házban lakott a barátaival, pénzt is keresett azzal, hogy egyikükkel főzött vagy pincérkedett, hétvégén pedig a régiségstandnál dolgoztak a másikkal. Az a fajta ember volt, aki mindenből kihozza a legjobbat, de az élet Svájcban magányosnak és szűknek ígérkezett. Otthon az unalmas, kimért rokonaival lesz összezárva, a leányiskolában pedig csupa olyan lány veszi majd körül, akikkel semmi közös nincs bennük.

– Legalább hadd sminkeljelek ki – mondta Donna. – Szabadidőmben sokat gyakoroltam, hogy kell a szemceruzát használni anélkül, hogy elkenném. Gyönyörű szemed van, öröm kiemelni a szépségét. Nem lesz más választása, mint neked adni a munkát!

Harmadik fejezet

Amikor Alexandra aznap délután belépett a magas, elegáns épület kapuján, roppant izgatott volt. Általában nagyon magabiztos volt, és most nem számított, hogy megkapja-e az állást, vagy sem. Eleve nem is tervezett munkát vállalni. Eltölthet még pár napot Párizsban, aztán felszállhat a Svájcba induló vonatra.

De kiszáradt a szája, amikor útbaigazítást kért a recepción, és hezitált, mielőtt bekopogott az iroda ajtaján. Vett pár mély lélegzetet, és meggyőzte magát, hogy készen áll.

Miután szólították, belépett. Egy szobában találta magát, amelyben két hatalmas íróasztal állt. Az ablaknál lévőnél egy férfi ült, és írt valamit, a másiknál, amivel szemben állt, pedig egy nő, méghozzá egy tipikus sárkány.

Nagyon elegáns, fekete kosztümöt viselt, talán Chanelt, tökéletes volt a frizurája, a nyakában dupla gyöngysor, az arca túlzottan sápadt, az ajka pengevékony. Alexandrának úgy tűnt, azért kerüli a mosolygást, nehogy ráncai legyenek. De csak részben járt sikerrel.

Alexandra most már azt kívánta, bárcsak kölcsönkért volna valamit Donna zsúfolt ruhásszekrényéből. A ruhája megtette az utat Londonból Párizsba, valamint egy nagy, kapkodós főzés tanúja is volt, érhette vöröshagyma, fokhagyma, tejszín, lehet, hogy a kötény nem volt elég.

Mivel nem volt értelme a ruhája miatt sopánkodni, Alexandra a legjobb francia akcentusával üdvözölte a nőt, amilyen udvariasan és hivatalosan csak tudta, és bemutatkozott.

– Madame Dubois vagyok, én vezetem az interjút – mondta a nő, és átadott Alexandrának egy űrlapot. – Ezt töltse ki, mademoiselle. Itt egy toll.

Hirtelen ötlettől vezérelve Alexandra öt évet öregített magán, aztán a legszebb kézírásával kitöltötte a nyomtatványt. A legutóbbi állásához azt írta, hogy „vállalati szakács”, bár nem volt benne biztos, hogy a chef d’entreprise megfelelő megnevezése-e annak, hogy ebédet főzött banki igazgatótanácsi tagoknak. De ez volt a legjobb, ami eszébe jutott.

Ahogy visszaadta a kitöltött űrlapot, azzal vigasztalta magát, hogy ez első állásinterjúnak már elég nehéz. Ez azt jelentette, hogy a jövőbeli interjúk, amiknek a kimenetele fontosabb lesz, már valószínűleg könnyebbnek fognak érződni. Az, hogy egy megvető tekintetű, félelmetes párizsi nő kérdezgeti, bizonyára olyan tűzkeresztség, ami a jövőben is erőt ad majd neki.

Madame Dubois elolvasta az űrlapot, közben párszor felszökött a szemöldöke.

– Szóval maga angol?

Alexandra bólintott.

– Beszél franciául?

Alexandra úgy érezte, ezt már elég jól bemutatta, de ismét bólintott.

– És meglehetősen gyakorlott szakács?

Alexandra bólintott.

– Ahogy írtam is. A jelentkezésben.

– Kisasszony, ön azt írta, hogy egy vállalat igazgatója volt, de gyanítom, hogy ez nem igaz – mondta hunyorogva. Ez lehetett nála a mosoly. – Lehet, hogy a franciatudása mégsem olyan jó, mint gondolja.

Alexandra elmormogott egy bocsánatkérést.

A nő folytatta:

– Tud vezetni?

Alexandra bizonyítékul elővette az angol jogosítványát, és közben imádkozott, nehogy Madame Dubois belelapozzon, és felfedezze a valódi életkorát.

De szó sem volt ilyesmiről. Madame Dubois épp csak rápillantott az okmányra, majd két ujja közé csippentve visszaadta.

– Ez megfelelőnek tűnik – mondta aztán. – Az állás csak egy hónapra szól. Tud róla?

– Igen, madame.

– Rendben, mademoiselle. Nevelőnőt keresnek. A gyerekek állandó nevelőnője a beteg édesanyjánál van látogatóban. Van megfelelő tapasztalata?

Alexandrának egy pillanatra elakadt a lélegzete. A gondolat, hogy gyerekekre kell vigyáznia, kissé sokkolta. Nem vigyázott még kisgyerekre, ám sok dadája volt, és tudta, milyen a jó, illetve a rossz dada.

– Természetesen, madame – válaszolta végül.

Kész volt megmagyarázni, hogy ezt azért nem írta rá az űrlapra, mert nem tudta, hogy a munka ilyen képességeket is igényel, de úgy tűnt, Madame Dubois-t nem érdekli.

– Három gyermek van a családban. Idősebbek. Gondolja, hogy boldogulni fog?

Alexandra bólintott. Megkönnyebbült, hogy nem egy újszülött csecsemőről kell gondoskodnia, és elfogta a lelkesedés.

– Ó, igen.

– Tehát három gyermek. Boldogulni fog?

– Egész biztosan.

Ez talán túl magabiztos kijelentés volt, de csak egy hónapról volt szó, bizonyára nem lesz olyan bonyolult. Elviheti őket kirándulni Párizs turistalátványosságaihoz. Donna is eljöhet segíteni. Jó szórakozás lesz.

Madame Dubois pár másodpercig átható tekintettel tanulmányozta.

– Tudnia kell, hogy sürgősen szükségünk van valakire, máskülönben nem vennénk számításba olyasvalakit, mint ön. Ám a gróf úr tudomást szerzett a hátteréről, és mivel ez csak ideiglenes megoldás, így alkalmas lehet.

– Köszönöm – mondta Alexandra kellőképpen megalázva.

– Ellenőrizni fogjuk a referenciáit, és ha nem kielégítőek, azonnali hatállyal elbocsátjuk.

Alexandra Donna férjét, Bobot adta meg referenciaként, továbbá a leghangzatosabb nevű, nemesi címmel is rendelkező unokanővérét. Nagyon remélte, hogy az unokanővére nem mond rosszat róla.

– Természetesen – mondta Alexandra halkan.

– A koránál fiatalabbnak néz ki, mademoiselle.

Madame Dubois szúrós tekintete szinte felnyársalta Alexandrát, és olyan gőggel nézett rá, hogy a lány rögvest visszatalált gerinces önmagához. Számított erre a kérdésre, amikor hamis születési dátumot írt az űrlapra. Bár tudta, hogy úgy általában egész érett a külseje húszéves létére, számításba vette, hogy kérdőre vonják. Így hát óriási mosolyt varázsolt az arcára.

– Tudom. Mindig is roppant szerencsésnek tartottam magamat emiatt.

A válasz hallatán felszaladt a hölgy tökéletes szemöldöke.

– Jó – mondta Madame Dubois. Kihúzott egy fiókot, amiből egy vaskos borítékot vett elő. – Ez a fizetségének a fele, a másik felét távozásakor kapja majd meg. És ebben van a vonatjegye is.

Alexandra már nyújtotta a kezét a borítékért.

– Vonatjegy?

– Igen. A munka Provence-ban van. Marseille-be utazik. Úgy látom, meglepődött.

– Igen! Nem tudtam róla, senki sem említette. Azt hittem, a munka itt van, Párizsban.

Madame Dubois úgy nézett rá, mintha ez abszurd elképzelés lenne.

– Nem. Azt hittem, ezt világossá tették, amikor javasolták, hogy jöjjön el interjúra.

Alexandra fejében kavarogtak a gondolatok. Meg sem fordult a fejében, hogy a munka máshol is lehet, mint Párizsban. Így most fogalma sem volt, hogy akarja-e, vagy sem.

Abban a pillanatban a férfi, aki eddig a másik íróasztalnál dolgozott, felállt, és odament hozzá.

– Mademoiselle, az én gyermekeimre vigyázna. Önre bízhatom őket, hogy helyettem is gondjukat viselje?

Alexandrának egyszerre több dolog fordult meg a fejében. Először is az, hogy ez az ember rendkívül vonzó, majd pedig az, hogy ő lehet az a férfi, akit Donna a vacsoraesten megismert, végül pedig az, hogy nem hagyhatja cserben.

– Természetesen, monsieur – válaszolta Alexandra, és csak késve jutott eszébe, hogy a névjegykártyája szerint gróf, így hozzátette: – Monsieur le Comte.

A férfi magas volt, a haja szinte fekete, sötét szemét hosszú szempillák keretezték. Hosszúkás, kissé görbe orra volt, és a szája sarka felfelé görbült.

Lehetetlen nem belé szeretni, döbbent rá Alexandra, és úgy érezte, menten elolvad. A világ végére is elmenne a kedvéért, nemhogy Provence-ba.

A gróf enyhén meghajolt.

– Köszönöm, mademoiselle, nagyon hálás vagyok – mondta, és elhagyta a szobát.

– Jól van! – mondta Madame Dubois immár határozottabban, így, hogy a munkaadója már egyértelműen megfelelőnek minősítette a lányt. – Írok önnek gyorsan egy útitervet. A Gare de Lyonról fog indulni. Javaslom, csomagoljon könnyű nyári ruhákat, mivel Provence-ban nagyon meleg van még ősszel is. Kimennek majd önért az állomásra. A château-ban van házvezető, így az ön munkája igazán könnyű lesz.

Aztán elmondott még pár további részletet az elvárásokról.

Alexandra merev arccal mosolygott. Ahogy Madame Dubois ellazult, ő úgy vált egyre feszültebbé.

– Nagyon fogok igyekezni – mondta.

Madame Dubois kissé meghajolt, és már-már emberi mosollyal válaszolt:

– Hát persze!

Donna úgy beszélte meg Alexandrával, hogy egy kávézóban találkoznak az interjú helyszínétől nem messze. Donna alig bírt magával lelkesedésében, annyira hallani akarta, hogy boldogult Alexandra, aki leginkább csak üldögélni szeretett volna egy pohár hideg vizet kortyolgatva. Vagy inkább pohár konyakot, hogy kisimuljanak az idegei.

– Na? – érdeklődött Donna. – Megkaptad a munkát? Vagy később értesítenek? Rendeljem a pezsgőt?

Alexandra bólintott.

– Az csodálatos lenne. Bár nem vagyok biztos benne, hogy ünnepelhetünk.

Donna rendelt, és közben éles tekintettel figyelte Alexandrát.

– Miért nem? Nem kaptad meg az állást? Antoine, a férfi, akivel találkoztál, kétségbeesettnek tűnt, amikor tegnap este beszélgettünk.

– Megkaptam a munkát – mondta Alexandra, és figyelte, ahogy a pincér pezsgőt tölt a poharába. – De nem egészen az, amire számítottam.

– Mit kell majd csinálnod?

– Nevelőnő leszek, de nem emiatt aggódom. A munka nem Párizsban van, hanem Provence-ban!

Donna arcáról lefagyott a mosoly.

– Ó! Pedig azt reméltem…

– Tudom! Én is! Azt hittem, csodálatosan szórakozhatunk majd a vidám Párizsban.

Donna rendkívül csalódottnak tűnt.

– Annyira örültem, hogy van egy barátom Párizsban! És most már soha többé nem látlak viszont!

– Dehogynem, amikor visszajövök. Egy hónap múlva. Vissza kell jönnöm, hogy felszállhassak a Svájcba induló vonatra.

Alexandra ezt részben magának is mondta. Bár készséggel elfogadta a feladatot, voltak kétségei. Provence távolinak, a civilizációtól elzártnak tűnt, és fogalma sem volt, mit szólnak majd a rokonai.

Megitták a pezsgőt, majd hogy felvidítsa az elkeseredett Donnát, Alexandra így szólt:

– Gyere, menjünk vásárolni. Alsóneműre van szükségem.

– Monoprix. Oda kell elmenned. Megmutatom, merre van – mondta Donna szomorkásan mosolyogva. – Nem éppen a Champs-Élysées, de pont az, amire szükségünk van.