BENJAMÍN LABATUT

AMIKOR NEM ÉRTJÜK
TÖBBÉ A VILÁGOT

Benjamín Labatut korábbi kötete az Open Books gondozásában

MANIAC

Fordította

Kutasy Mercédesz

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Benjamín Labatut: Un verdor terrible.
Editorial Anagrama, Barcelona, 2020

© Benjamín Labatut, 2020

© Suhrkamp Verlag Berlin 2020

All rights reserved by and controlled
through Suhrkamp Verlag Berlin
on behalf of Puentes Agency.

Hungarian edition © Open Books, 2024

Hungarian translation © Kutasy Mercédesz, 2024

Borítódesign © Designbüro LÜBBEKE NAUMANN THOBEN, 2024

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Zelei Dávid

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Borítótervező Zatykó Fanny

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-244-0

(…) We rise, we fall. We may rise by falling. Defeat shapes us.
Our only wisdom is tragic, known too late, and only to the lost.

GUY DAVENPORT

POROSZ KÉK

A nürnbergi pert megelőző egyik orvosi vizsgálat során a doktorok észrevették, hogy Hermann Göring kéz- és lábkörmei élénkvörösre vannak festve. Tévesen arra gondoltak, hogy az elszíneződést dihidrokodeinfüggősége okozza, hisz naponta száznál is több tablettát szedett be ebből a fájdalomcsillapítóból. William Burroughs szerint a szer hatása a heroinéhoz hasonló, és legalább kétszer olyan erős, mint a kodein, ám a kokainéhoz fogható erővel kötődik a receptorokhoz; az amerikai orvosok éppen ezért kötelességüknek érezték, hogy kigyógyítsák Göringet a függőségéből, mielőtt megjelenik a bíróság előtt. Nem volt könnyű feladat. Amikor a szövetségesek elfogták, a náci vezér bőröndjében a lakkon kívül, amellyel a körmét festette, amikor Nérónak öltözött, húszezernél is több adagot találtak kedvenc kábítószeréből, csaknem mindazt, ami a gyógyszer németországi gyártásából a második világháború vége felé megmaradt. Függősége egyáltalán nem volt kivételes: a Wehrmacht szinte minden csapata a fejadagjával kapta a metamfetamintablettákat. A gyógyszer Pervitin néven került kereskedelmi forgalomba, és a katonák arra használták, hogy heteken keresztül ébren maradhassanak, miközben önmagukból teljesen kifordulva hol mániákusan dühöngtek, hol rémálomba illő letargiában tengődtek, s ez az erőlködés sokakat feltartóztathatatlan eufóriarohamokba taszított: „Teljes csend uralkodik. Minden jelentéktelenné és valószerűtlenné válik. Teljesen súlytalannak érzem magam, mintha a repülőm felett szállnék”, írja évekkel később a Luftwaffe egyik pilótája, mintha egy szent látomásának csöndes elragadtatását idézné fel a háború legborzalmasabb napjai helyett. Heinrich Böll német író több levelet írt családjának a frontról, amelyekben azt kéri, küldjenek neki további adagokat a gyógyszerből: „Kemény itt az élet”, írja szüleinek 1939. november 9-én, „és remélem, megértitek, ha két-három naponta tudok csak írni. Ma főként azért írok, hogy kérjek még Pervitint… Szeretlek benneteket, Hein.” 1940. május 20-án egy másik, hosszabb, szenvedélyes levelet ír, amely ugyanezzel a kéréssel ér véget: „Tudnátok szerezni nekem még egy kis Pervitint, hogy legyen némi tartalékom?” Két hónappal később a szülők egyetlen, remegő mondatot kaptak: „Ha lehetséges volna, kérlek, küldenétek még Pervitint?” Ma már tudjuk, hogy a metamfetamin volt az üzemanyag, amellyel Németország a Blitzkrieg feltartóztathatatlan támadásait táplálta, és számos katona szenvedett pszichotikus rohamoktól, miközben a szájukban keserű ízt hagyva olvadtak el a tabletták. A Reich magas rangú vezérei azonban valami egészen mást ízleltek meg, amikor a szövetségesek bombázásainak tűzvihara meghiúsította a villámháborút, amikor az orosz télben megfagytak a tankok lánctalpai, és a Führer megparancsolta, pusztítsanak el minden értéket a nemzet területén, hogy a megszálló seregek csak felégetett földet találjanak; amikor szembesültek a teljes vereséggel, és leigázta őket annak az iszonyatnak a képe, amit ők maguk hívtak erre a világra, a gyors távozás mellett döntöttek: kettéharaptak egy ciánkapszulát, és megfulladtak a méreg által kibocsátott, édes mandulaillatban.

A háború utolsó hónapjaiban öngyilkossághullám söpört végig Németországon. Csupán 1945 áprilisában Berlinben háromezer-nyolcszázan vetettek véget az életüknek. A fővárostól északra, mintegy háromórányira fekvő aprócska falu, Demmin lakosai kollektív pánikba estek, amikor a visszavonuló német seregek lebombázták a települést az ország többi részével összekötő hidakat, így a falu a félszigetet körülkerítő három folyó fogságába esett, és már semmi nem védhette meg a Vörös Hadsereg kegyetlenségével szemben. Férfiak, nők és gyerekek százai dobták el maguktól az életet mindössze három nap leforgása alatt. Egész családok sétáltak bele a Tollense vizébe, derekukon kötéllel, mintha valami borzalmas húzd meg-ereszd meg játékra készülnének, miközben a legkisebb gyerekek iskolatáskája kövekkel volt megrakva. A helyzet odáig fajult, hogy az orosz seregek – amelyek addig csak azzal foglalkoztak, hogy a falu házait fosztogassák, épületeket gyújtogassanak és nőket erőszakoljanak – most parancsot kaptak, hogy fékezzék meg az öngyilkossághullámot; egy nőt háromszor is meg kellett menteniük, mert fel akarta kötni magát a kertjében álló hatalmas tölgyfa egyik ágára. A fa gyökerei közt korábban már eltemette három gyermekét, akiknek utolsó örömeként kekszet sütött, amelyet patkányméreggel szórt meg. A nő ugyan túlélte, azt azonban már nem tudták megakadályozni a katonák, hogy egy kislány elvérezzen, miután ugyanazzal a késsel vágta föl az ereit, amellyel előzőleg szülei csuklóját metszette fel. Ugyanez a halálvágy a náci vezérkaron is eluralkodott: a hadsereg ötvenhárom, a légierő tizennégy és a tengerészet tizenegy tábornoka követett el öngyilkosságot, valamint Bernhard Rust oktatási miniszter, Otto Thierack igazságügy-miniszter, Walter Model tábornagy, Erwin Rommel, a Sivatagi Róka, és természetesen maga a Führer is. Mások – például Hermann Göring – tétováztak, és élve fogták el őket, jóllehet így is csak annyit értek el, hogy elodázzák az elkerülhetetlent. Amikor az orvosok alkalmasnak nyilvánították őt a perre, Göringet bitófára ítélte a nürnbergi törvényszék. Kérte, hogy inkább lőjék agyon, nem akarta úgy végezni, mint egy hétköznapi gazember. Amikor megtudta, hogy nem teljesítik utolsó kívánságát, ő is öngyilkos lett, elharapott egy ampulla ciánt, amelyet a hajkencés tégelyébe rejtett. A tégely mellett hagyott cetlin azt írta, úgy döntött, önkezével vet véget életének, „mint a nagy Hannibál”. Létezése minden nyomát igyekeztek eltörölni a szövetségesek. Letörölték az üvegszilánkokat a szájáról, ruháit, személyes tárgyait és csupasz holttestét pedig a müncheni Ostfriedhof temető krematóriumába küldték: itt végezte Göring, hamvait pedig ezernyi politikai fogoly és a náci rezsim ellenségeinek hamvai közé keverték, akiket a Stadelheim börtönben végeztek ki; köztük voltak az Aktion T4 eutanáziaprogramban meggyilkolt fogyatékos gyerekek és pszichiátriai betegek, valamint a koncentrációs táborok áldozatai. Azt a keveset, ami a testéből maradt, az éjszaka közepén beleszórták a Wenzbach vizébe. Ezt az aprócska folyót találomra választották ki a térképen, hogy sírhelye véletlenül se váljék az elkövetkező nemzedékek zarándokhelyévé. De hiába minden erőfeszítés: mindmáig világszerte gyűjtők sokasága közt cserélnek gazdát az utolsó nagy náci vezérnek, a Luftwaffe főparancsnokának, Hitler utódjának személyes tárgyai. 2016 júniusában egy argentin férfi több mint háromezer eurót költött a Reichsmarschall egy pár selyem alsónadrágjára. Hónapokkal később ugyanez az ember huszonhatezer eurót fizetett azért a réz-cink hengerért, amely az üvegampullát védte, melyet Göring 1946. október 15-én kettéharapott.

A Nemzetiszocialista Párt elitje ehhez hasonló kapszulákat kapott 1945. április 12-én, a Berlini Filharmonikusok utolsó koncertje végén, mielőtt elesett volna a város. Albert Speer fegyverkezési miniszter és a Harmadik Birodalom főépítésze különleges programot állított össze, amelynek része volt Beethoven Hegedűversenye, ezt Bruckner Negyedik – „Romantikus” – szimfóniája követte, majd az alkalomhoz illően Brünnhilde áriája zárta a műsort Richard Wagner Götterdämmerungjának harmadik felvonásából: a valkűr itt hatalmas halotti máglyán feláldozza magát, s a lángok az egész teremtett világot, a Walhallát, vagyis az istenek csarnokát és annak harcosait is felemésztik. Amikor a közönség, a Deutsches Jungvolk tagjai, ezek az alig tízéves gyerekek – hisz a kamaszok eközben a barikádokon haltak sorra – Brünnhilde fájdalmas kiáltásaival a fülükben a kijárat felé indultak, kis vesszőkosárkákból ciánkapszulákat osztogattak nekik, mintha valamiféle liturgikus áldozatról volna szó. E kapszulák némelyikét fel is használták, Göring, Göbbels, Bormann és Himmler is így vetett véget az életének, míg számos más náci vezér ciánkapszulával a szájában főbe is lőtte magát abbéli félelmében, hogy a méreg esetleg nem hat, vagy valaki szándékosan kicserélte a kapszula tartalmát, így pedig nem a vágyott azonnali, fájdalommentes halál, hanem a megérdemelt, lassú agónia lesz az osztályrészük. Hitler annyira biztos volt benne, hogy hozzányúltak a tablettáihoz, hogy eldöntötte, úgy bizonyosodik meg a hatásukról, hogy ad belőle egyet imádott német pásztorkutyájának, Blondinak, aki a Führerbunkerbe is vele tartott, az ágya lábánál aludt, és mindenféle kiváltságot élvezett. A Führer inkább megölte házi kedvencét, mint hogy az orosz seregek kezére adja, hisz ezek addigra bekerítették Berlint, és napról napra közelebb jutottak a föld alatti rejtekhelyhez. Ahhoz azonban nem volt bátorsága, hogy egymaga végezze el: saját orvosát kérte meg, hogy törjön ketté egy kapszulát az állat szájában. A szuka, aki nem sokkal azelőtt négy kölyköt ellett, abban a pillanatban elpusztult, amint az aprócska ciánmolekula – egy nitrogén-, egy szén- és egy káliumatom vegyülete – a véráramába került, és leállította a légzését.

A cián olyan gyorsan hat, hogy mindössze egyetlen írott forrás áll rendelkezésünkre az ízét illetően, amelyet M. P. Prasad, egy harminckét esztendős indián ötvös jegyzett fel a XIX. század elején, aki három sort volt képes papírra vetni, miután lenyelte: „Doktorok, a kálium cianid. Megkóstoltam. Égeti a nyelvem és csípős”, ez állt a papíron, amit a holtteste mellett találtak a hotelszobában, ahol kioltotta az életét. A Németországban kék savként (Blausäure) ismert méreg folyékony alakban rendkívül könnyen párolog, huszonhat fokon forr, és enyhe mandulás illatot hagy a levegőben, amely egyszerre édes és kissé keserű; ezt azonban nem mindenki képes érzékelni, mivel ahhoz egy különleges génre van szükség, amellyel az emberiség negyven százaléka nem rendelkezik. Ennek az evolúciós véletlennek a következtében valószínű, hogy az Auschwitzban, Majdanekben és Mauthausenben Zyklon B gázzal kivégzett emberek jelentős része nem is észlelte a gázkamrákat megtöltő ciánillatot – a többiek azonban utolsó perceikben ugyanazt az illatot érezték, amelyet gyilkosaik meg is ízleltek, amikor öngyilkos kapszuláikat kettéharapták.

Néhány évtizeddel korábban a nácik haláltáboraiban használt méreg egyik elődjét, a Zyklon A-t növényvédő szerként permetezték Kalifornia állam narancsföldjeire, és ezt használták arra is, hogy kiirtsák a tetveket a vagonokban, amelyekben mexikói emigránsok tízezrei rejtőztek, miközben az Egyesült Államokba szöktek. A vagonok faanyaga szép, kékes árnyalattal színeződött meg, és mindmáig ugyanezt a színt láthatjuk Auschwitz néhány tégláján is; mindkettő a cianid eredetére vezethető vissza, amit 1782-ben nyertek ki az első modern szintetikus pigmentből, a porosz kékből.

Alighogy megjelent a porosz kék, máris szenzációt keltett az európai művészetben. Mivel olcsóbb volt, alig néhány év alatt teljesen leváltotta azt a színt, amellyel a festők a reneszánsz óta az angyalok köpenyét és a Szűzanya palástját díszítették. A kék pigmentek közül a legkifinomultabb és legdrágább ultramarinkéket úgy állították elő, hogy az afganisztáni Kochka folyó völgyének barlangjaiból származó lapis lazulit összetörték. A finom porrá őrölt ásványnak olyan mély indigókék színe volt, hogy csak a XVIII. század elején voltak képesek vegyi úton hasonlót előállítani. Ekkor Johann Jacob Diesbach svájci festékkészítő megalkotta a porosz kék színt. A felfedezés egy tévedés eredménye volt, eredetileg azt a kárminvöröset szerette volna előállítani, amit milliónyi nőstény bíbortetű megőrlésével kapunk: ezek a kis rovarok a mexikói, közép- és dél-amerikai nopálkaktuszok élősködői, és olyan törékeny jószágok, hogy még a selyemhernyóknál is több odafigyelést igényelnek, mert fehér, szőrös testüket a szél, az eső és a fagyok könnyűszerrel károsíthatják, de patkányok, madarak és bizonyos chilei lepkelárvák is leselkednek rájuk. Skarlátvörös vérük az arany és az ezüst mellett az egyik legnagyobb kincs volt, amit a spanyol hódítók az amerikai népektől eloroztak. A spanyol királyság ezáltal évszázadokra megszerezte a kárminvörös festék feletti monopóliumot. Diesbach ezt próbálta megtörni, amikor sale tartarit (káliumot) öntött állati maradványokból lepárolt desztillátumra, amit az egyik segédje, az ifjú alkimista, Johann Conrad Dippel készített: a keverék azonban nem a bíbortetű haragos vörös színét eredményezte, hanem olyan káprázatos kéket, hogy Diesbach azt gondolta, a hsbd-irjtre, vagyis az ég eredeti színére bukkant, arra a legendás kékre, amellyel az egyiptomiak isteneik bőrét díszítették. A képletet, amelyet az egyiptomi papok évszázadokon át őriztek, egy görög tolvaj ellopta, ám a Római Birodalom bukása után örökre nyoma veszett. Diesbach az új színt „porosz kéknek” nevezte el, hogy szoros és tartós kapcsolatot teremtsen ezáltal véletlen felfedezése és ama birodalom között, amelynek dicsősége bizonnyal felülmúlja a régiekét. Ha ugyanis fel akarta volna érni ésszel a birodalom későbbi pusztulását, sokkal eszesebbnek kellett volna lennie, de talán az is elegendő lett volna, ha rendelkezik a prófétálás ajándékával. Diesbach azonban nem csupán a magasztos képzeletnek volt híján, de az alapvető kereskedelmi ismereteknek is, amelyekkel alkotásának anyagi áldásait élvezhette volna; így azonban mindezek a pénzügyeinek kezelőjére, az ornitológus, nyelvész és entomológus Johann Leonhard Frischre szálltak, akinek a kezében a kék festék arannyá változott.

Frisch hatalmas vagyonra tett szert, amikor a porosz kéket nagy tételben kezdte árusítani Párizsban, Londonban és Szentpétervárott. A nyereségből több száz hektárnyi földet vett Spandau közelében, ahol Poroszországban elsőként selyemhernyót tenyésztettek. Frisch szenvedélyes természetbúvárként hosszú levelet írt I. Frigyes Vilmos császárnak, amelyben az aprócska selyemhernyó kivételes erényeit dicsőítette; a levélben egy hatalmas mezőgazdasági átalakítás terve is földerengett, amit Frisch álmában látott: a birodalom minden templomának kertjében szederfák nőttek, smaragdzöld leveleik a selyemlepke, a Bombyx mori lárváit táplálták. Frigyes császár tétován látott a terv valóra váltásához, amit aztán több mint kétszáz év múlva a Harmadik Birodalom zabolátlan hévvel másolt le. A nácik milliónyi ilyen fát ültettek elhagyatott telkeken és lakóövezetekben, iskolák és temetők, kórházak, szanatóriumok mellett, valamint az új Németországot átszelő országutak mindkét oldalán. Útmutatókat, kézikönyveket osztogattak a kisbirtokosoknak, amelyekben sorra vették a hivatalosan büntetendő technikákat a selyemhernyók begyűjtése és feldolgozása során; miután összegyűjtötték, több mint három órán keresztül forró vízgőz fölött kellett tartani őket, hogy a gőz lassan végezzen velük, és a gubót alkotó drága anyag a lehető legkevésbé károsodjék. Ugyanezt a módszert maga Frisch is taglalja magnum opusának egyik függelékében. Frisch élete utolsó húsz évét e tizenhárom kötetes műnek szentelte, s benne az őrülettel határos aprólékossággal rendszerezte a Németországban honos háromszáz rovarfajt. Utolsó kötete tartalmazza a mezei tücsök teljes életciklusát a lárvaállapottól a hím példányok udvarló énekéig: ez az éles, átható ciripelés éppen olyan, mint a gyereksírás. Leírása a párzási szokások és a nőstények tojásrakásának folyamata mellett található; a tojások színe pedig meglepően hasonlít ahhoz a pigmenthez, amely gazdag emberré tette, és amelyet kereskedelmi forgalomba kerülése után Európa-szerte használni kezdtek a művészek.

Először a holland Pieter van der Werff alkalmazta a színt 1709-ben a Krisztus sírba tétele című képéhez. A vásznon felhők borítják a látóhatárt, és a Szűz arcát takaró fátyol kékesen ragyog, a Messiást körülvevő tanítványok szomorúságát tükrözi. Krisztus mezítelen teste olyan sápadt, hogy beragyogja a kezét megcsókoló asszony arcát, aki mintha ajkával akarná begyógyítani a vasszögek ütötte sebeket.

Vas, arany, ezüst, réz, ón, ólom, foszfor, arzén: a XVIII. századi ember csupán egy maroknyi tiszta elemet ismert. A kémia akkor még nem vált el az alkímiától, a vegyületeket – így a bizmutot, a gálicot, cinóbert, az amalgámot – a legváltozatosabb titkos nevekkel illették, s a velük való kísérletezés váratlan, szerencsés véletlenekhez vezetett. A porosz kék például nem létezne, ha az a fiatal alkimista nem épp abban a festőműhelyben dolgozik, ahonnan ez a szín kikerült. Johann Conrad Dippel önmagát pietista teológusként, filozófusként, művészként és orvosként mutatta be, jóllehet rágalmazói mezei szélhámosnak vélték. Németország nyugati részén, Darmstadt közelében született Frankenstein kis kastélyában, és gyerekkorától különös tehetség birtokában volt: képes volt bárkinek beárnyékolni a kedélyét, aki túl sok időt töltött a társaságában. Meggyőzőkészsége segítségével korának egyik legjelentősebb tudományos elméjét sikerült magához édesgetnie: Emanuel Swedenborgot, a svéd misztikust. Swedenborg eleinte a leglelkesebb tanítványa volt, később azonban a legnagyobb ellenségévé vált. Úgy vélte, Dippel rendelkezik azzal a képességgel, hogy eltávolítsa a hittől az embereket, és aztán minden értelemtől és jóságtól megfossza, végül pedig „valamiféle delíriumba taszítsa” őket. Az egyik legszenvedélyesebb gúnyiratában Swedenborg magával a Sátánnal rokonítja: „A leghitványabb ördög, nem csupán elvtelen, de általánosságban minden elvvel ellentétes.” Kritikái leperegtek Dippelről, akit, miután eretnek eszméi és praktikái miatt hét évet töltött börtönben, nem rázott meg a botrány. Amint letöltötte a büntetést, az emberség legcsekélyebb igényét is félredobva elmondhatatlan kísérleteket végzett élő és döglött állatokon, lelkesen boncolva őket. Történelmet akart írni, ő akart lenni az első ember, aki képes az egyik testből a másikba átvinni a lelket; végül mégis roppant kegyetlensége és perverz öröme, amellyel áldozatainak maradványaival pepecselt, tették őt legendává. Vitæ animalis morbus et medicina című könyvében, amelyet Leydenben publikált Christianus Democritus álnéven, azt állítja, hogy felfedezte az örök élet elixírjét – a bölcsek kövének folyékony változatát –, ami minden bajra gyógyír, és halhatatlanná teszi azt, aki megissza. Képletét szívesen elcserélte volna Frankenstein várkastélyának tulajdonjogáért, végül azonban csak rovarirtóként és rovarriasztóként használhatta kotyvalékát, mert a benne bomló vér, csont, szarv- és patamaradványok semmihez sem fogható bűzt árasztottak. Évszázadokkal később, a második világháborúban a német csapatok ugyanezért a tulajdonságáért használták ezt a kátrányhoz hasonló, ragacsos folyadékot: nem halálos (következésképp a genfi egyezmény hatályán kívül eső) vegyi fegyverként az észak-afrikai kutakba öntötték, hogy lassítsák Patton tábornok seregeinek előrenyomulását, akik tankokkal üldözték őket a sivatagon át. Dippel elixírjének egyik összetevőjéből lett később az a kék festék, amellyel nem csupán Van Gogh Csillagos éjét vagy Hokusai A nagy hullám Kanagavánál című képét festették, de a porosz hadsereg gyalogságának egyenruháját is. Mintha volna valami a szín kémiai szerkezetében, ami erőszakot szül, egy árnyék, az alkimista kísérleteiből itt maradt folt; Dippel élő állatokat darabolt föl, testrészeikből iszonyatos torzszülötteket rakott össze, s ezeket elektromossággal próbálta életre kelteni; e szörnyek ihlették Mary Shelley-t mesterműve, a Frankenstein, avagy a modern Prométheusz megírására, melynek lapjain a szerző figyelmeztet a tudomány – minden emberi művészet legveszélyesebbike – vak fejlődésére.

A cianidot felfedező vegyész saját bőrén tapasztalta meg a veszélyt. 1782-ben Carl Wilhelm Scheele felkevert egy üveg porosz kék festéket, mégpedig egy olyan kanállal, amelyen maradt némi kénsav, ezzel pedig a modern kor legjelentősebb mérgét alkotta meg. A vegyületet „porosz savnak” keresztelte el, és azonnal felismerte, mekkora lehetőség rejlik abban, hogy az anyag ilyen könnyen reakcióba lép. Azt azonban elképzelni sem tudta, hogy halála után kétszáz évvel, a XX. században, olyan mennyiségben használják majd felfedezését az iparban, az orvoslásban és a vegyészetben, hogy a gyártott mennyiséggel havonta megmérgezhetnék a Föld összes lakóját. Scheelét, ezt a méltatlanul elfeledett zsenit egész életében üldözte a balszerencse. Jóllehet ő fedezte föl a legtöbb természetes elemet (szám szerint kilencet, köztük az oxigént, amit tűz-levegőnek nevezett), mégis minden felfedezése esetében osztoznia kellett az elismerésben nálánál tehetségtelenebb tudósokkal, akik az orra előtt tettek közzé hasonló eredményeket. Scheele kiadója több mint öt évig késlekedett, mire kiadta a könyvet, amelyet a svéd tudós szeretettel és elképesztő odaadással készített, olyannyira, hogy gyakran megszagolta, sőt meg is ízlelte a laboratóriumában előállított új anyagokat. Szerencséjére a porosz savval ezt nem tette meg – másodpercek alatt végzett volna vele –, ám rossz szokása így is az életébe került. Negyvenhárom évesen érte a halál; addigra a mája darabokban volt, testét tetőtől talpig gennyes hólyagok borították, és az ízületeiben felgyülemlett folyadéktól mozdulni sem tudott. Több ezer európai gyermek is ugyanezektől a tünetektől szenvedett, akiknek a játékát a Scheele által gyártott, arzéntartalmú festékkel színezték, mivel még nem tudták, hogy mérgező; ez a káprázatos, csábítóan szép smaragdzöld lett aztán Napóleon kedvenc színe.

Scheele zöldje borította a longwoodi ház szobáinak és fürdőszobájának tapétáját: itt, a sötét, nyirkos, egér- és pókjárta épületben lakott a császár az alatt a hat év alatt, míg az angolok fogságában Szent Ilona szigetén raboskodott. A szálláshelyét díszítő festék megmagyarázhatja, hogy halála után két évszázaddal miért találtak olyan nagy mennyiségű arzént a hajában: ez a méreganyag okozhatta a rákot, ami aztán teniszlabda nagyságú lyukat mart a gyomrába. Életének utolsó heteiben olyan gyorsan tarolta le a betegség a császárt, ahogyan a katonái igázták le Európát. Bőre szürke, halottsápadt lett, szeme beesett, és kihunyt belőle a fény, gyér szakálla hányadékdarabokkal telt meg. Karjáról lesorvadt az izom, lábát apró sebek borították: mintha hirtelen minden kis vágásra és karcolásra visszaemlékezett volna a teste, amit élete során elszenvedett. De nem Napóleon volt az egyetlen, akit a szigetre száműztek: az a seregnyi cseléd, aki vele együtt élt Longwoodba zárva, gyakran panaszkodott folyamatos hasmenésre és gyomorfájásra, rémesen megdagadó végtagokra, és arra, hogy olyan szomjúság gyötri őket, amit semmiféle folyadék nem csillapíthat. Többen közülük hasonló tünetekkel végezték, mint uruk, ez mégsem akadályozta meg a doktorokat, kertészeket és a házi személyzet további tagjait, hogy egymást marják a halott császár ágyneműjéért, jóllehet mindent vér és ürülék mocskolt be, és minden bizonnyal ugyanaz az anyag szennyezte be, ami apránként megmérgezte az uralkodót.

Az arzén türelmes gyilkos, megbújik a tested legmélyebb szöveteiben, és évekig képes halmozódni, a cián azonban rögtön végez veled. Ha megfelelően magas koncentrációban van jelen, azonnal stimulálja a glomus caroticum kémiai receptorait, és olyan reflexet indít be, amely szó szerint elvágja a légzést: az angol nyelvű orvosi szakirodalom ezt úgy nevezi, an audible gasp, ez előzi meg a tachycardiát, az apnoét, a görcsöket, valamint a szív- és érrendszer összeomlását. Gyorsasága számos gyilkos kedvencévé tette; Grigorij Jefimovics Raszputyin ellenségei például úgy próbálták kiszabadítani az Orosz Birodalom utolsó cárnőjét, Alekszandra Fjodorovna Romanovát a szerzetes bűbája alól, hogy ciánnal mérgezett petits fours-ral etették Raszputyint, aki azonban máig ismeretlen okból nem reagált a méregre. Hogy megöljék, háromszor kellett mellkason és még egyszer főbe lőniük, aztán vaslánccal kötözték össze a testét, és a Néva jeges vizébe vetették. A meghiúsult mérgezés azonban csak növelte az őrült szerzetes hírnevét és a cárnő meg a négy lánya iránta érzett rajongását is, olyannyira, hogy leghűségesebb szolgáikat küldték, hogy mentsék ki a testet a jég alól, aztán egy erdő közepén oltárt állítottak neki, ahol a hideg tökéletesen konzerválta, mígnem a hatóságok úgy döntöttek, elégetik, mert ez az egyetlen módja, hogy teljesen megszabaduljanak tőle.

A cianid azonban nem csak a gyilkosokat vonzotta. Alan Turingot a brit kormány homoszexualitása miatt kémiai kasztrációra ítélte. Miután a matematikai géniusznak, a programozás atyjának a kezelés hatására melle nőtt, ciánt fecskendezett egy almába, így vetve véget az életének. A legenda szerint azért választotta ezt a módot, hogy kedvenc filmje, a Hófehérke egyik jelenetét utánozza, amelynek verssorait – Dip the apple in the brew. / Let the Sleeping Death seep through – szokta dudorászni magában munka közben. Az almát azonban nem vizsgálták meg, hogy a feltételezett öngyilkosságot bizonyítsák (jóllehet az almamagok olyan anyagot tartalmaznak, amely természetes módon szabadít föl cianidot; egy félcsészényi belőle elég volna ahhoz, hogy egy emberrel végezzen), ezért némelyek úgy hiszik, hogy Turingot a brit titkosszolgálat ölte meg, annak ellenére, hogy ő vezette azt a csapatot, amelyik feltörte a németek második világháborús üzeneteinek kódját, és ez sorsdöntőnek bizonyult a szövetségesek győzelmében. Az egyik életrajzírója úgy véli, hogy Turing halálának kétes körülményeit (köztük a házi laboratóriumában talált üvegcse cianidot vagy az asztalkán hagyott, kézzel írott cetlit, amely a másnapi bevásárlólistát tartalmazza) maga Turing tervelte ki, mégpedig azért, hogy az édesanyja azt hihesse, véletlen baleset okozta a halálát, és ne gyötörje őt az öngyilkosság súlya. Ha így volt, ez volt az utolsó különcsége annak az embernek, aki minden élethelyzetet egyedi, személyes módon közelített meg. Mivel zavarta, ha munkatársai a kedvenc bögréjét használták, egy radiátorhoz kötötte és lelakatolta: máig ott lóg. 1940-ben, amikor Anglia egy lehetséges német invázióra készült, Turing megtakarításaiból két hatalmas ezüstrudat vásárolt, aztán a munkahelye közelében elásta egy erdő mélyén. Részletes, kódolt térképet készített, hogy emlékezzen, hová rejtette, de a művelet olyan jól sikerült, hogy a háború végeztével ő maga sem találta, pedig fémkeresőt is használt hozzá. Szabadidejében szívesen játszott „lakatlan szigetet”, ami abban állt, hogy a lehető legtöbb dolgot házilag állította elő; saját mosószert és szappant készített, sőt egy olyan erős rovarirtót is, amely a szomszédok kertjét is elpusztította. A háború alatt biciklivel járt a Bletchley Parkban álló kriptográfiai központba, ám a biciklinek rossz volt a lánca, ő pedig nem volt hajlandó megjavítani. Ahelyett, hogy szerelőhöz vitte volna, egyszerűen kiszámolta, hány tekerést bír ki a lánc, és pillanatokkal azelőtt, hogy az leesett volna, leugrott a bicikliről. Tavasszal, amikor virágpor-allergiája elviselhetetlenné vált, gázálarcot húzott (a háború kezdete előtt osztogatta a brit kormány), és aki csak látta, mind halálra rémült, mert azt hitték, támadás közeleg.

Elkerülhetetlennek látszott a lehetőség, hogy Németország gáztámadást indít a sziget ellen. A brit kormány egyik tanácsadója úgy vélte, hogy egy ilyen természetű támadás esetén csupán az első héten kétszázötvenezernél több civil áldozattal kell számolni, ezért még az újszülött gyerekeket is kifejezetten a számukra tervezett gázálarccal látták el. Az iskoláskorú gyerekek a Mickey Mouse modellt használták: ez a groteszk név a gyerekek félelmét volt hivatott csökkenteni, amikor meghallották a fakereplők hangját, ami arra figyelmeztette őket, hogy rögzítsék a fejükön a gumiszalagot, és lélegezzék be az arcukat elfedő gumi bűzét, miközben követik a hadügyminisztérium instrukcióit:

Tartsa vissza a lélegzetét.

Hüvelykujját a szíj alatt tartva tartsa a maszkot az arca előtt.

Tolja előre az állát a gázálarcban. Húzza meg a szíjat, amennyire csak tudja.

Húzza végig az ujját az arcra illeszkedő rész alatt, ügyelve, hogy a szíj ne mozduljon el.

Végül nem hullottak gázbombák Angliára, és a gyerekek is megtanulták, hogy ha a gázálarcban kifújják a levegőt, az épp olyan hangot ad ki, mintha szellentenének, az első világháború lövészárkaiban szarin-, mustár- és klórgáztámadást elszenvedő katonák rémülete mégis egy egész generáció tudatalattijába szivárgott be. A legjobb bizonyíték a történelem első tömegpusztító fegyvere okozta félelemre nem más, mint hogy a második világháborúban minden ország ódzkodott attól, hogy gázt használjon. Az észak-amerikaiak hatalmas raktárkészletet halmoztak föl bevetésre készen, az angolok pedig távoli skót szigeteken antraxszal kísérleteztek, így mészároltak le több csordányi juhot és kecskét. Még Hitler is, akinek nem okozott gondot, hogy a koncentrációs táborokban gázt használjon, elzárkózott attól, hogy a csatamezőn is bevesse ezt a fegyvert, annak ellenére, hogy tudósai közel hétezer tonna szaringázt állítottak elő, s ez elég lett volna arra, hogy harminc Párizs méretű várossal végezzen. A Führer azonban ismerte a gázt. A lövészárokban találkozott vele, amikor még csak hétköznapi kiskatona volt, és ő maga is szenvedett tőle.

A történelem első gáztámadása francia csapatokat pusztított el, akik egy kis belga falu, Ypres közelében sáncolták el magukat. Amikor 1915. április 22-én, egy csütörtöki nap hajnalán a katonák fölébredtek, hatalmas, zöldes színű felhőt pillantottak meg, amely a senkiföldjén kúszott feléjük. A felhő kétszer olyan magas volt, mint egy ember, és olyan sűrű, mint a téli köd; a látóhatár teljes szélességében, hat kilométer hosszan terült el. Nyomában elsorvadtak a falevelek, élettelen hullottak le a madarak az égből, a fű pedig beteg, fémes színűre változott. Ananászhoz és hipóhoz hasonló szag csiklandozta a katonák torkát, amikor a gáz a tüdejük nyálkahártyájával reakcióba lépett, és sósav lett belőle. Ahogy a felhő megült a lövészárok felett, az emberek százával estek össze rángatózva, saját köpetükben fuldokolva, miközben szájukből sárga váladék csorgott, bőrük pedig elkékült az oxigénhiánytól. „Igazuk volt a meteorológusoknak. Szép idő volt, ragyogott a nap. Ahol fű nőtt, ott zölden virított. Piknikeznünk kellett volna, nem pedig azt tennünk, amire épp készültünk”, írta Willi Siebert, az egyik katona: ő volt, aki a hatezer klórgázzal telt henger egy részét kinyitotta, hogy aztán a németek aznap reggel Ypres-re zúdítsák a mérget. „Hirtelen meghallottuk a franciák kiáltozását. Egy perc sem telt el, és életem legnagyobb golyózáporát hallottam. A franciák valószínűleg az összes tüzérségi ágyú, puska és gépfegyver teljes tárát kilőtték. Sosem hallottam ehhez fogható robajt. Hihetetlen volt a fejünk fölött elsüvítő golyózápor, de nem állíthatta meg a gázt. A szél a franciák állásai felé sodorta. Hallottuk, hogy bőgnek a marhák, nyerítenek a lovak. A franciák egyre csak lőttek. Biztosan nem láthatták, mire lőnek. Úgy tizenöt perccel később szűnni kezdett a tűz. Fél óra múlva csak egy-egy lövés hallatszott. Ekkor minden újra csöndes lett. A levegő kisvártatva kitisztult, és megnéztük, mi van az üres gáztartályokon túl. Teljes pusztulást találtunk. Semmi élő nem maradt. Minden állat előbújt az odvából, döglött nyulak, vakondok, patkányok meg egerek mindenütt. A gáz szaga még ott lebegett a levegőben, ott lógott a maradék néhány bokron. Amikor elértük a franciák vonalait, üresen álltak a lövészárkok, de úgy félmérföldnyire szanaszét hevertek a halott francia katonák. Hihetetlen volt. Aztán láttuk, hogy néhány angol is van. Látszott, hogy az emberek szétkarmolták az arcukat és a nyakukat, miközben lélegezni próbáltak. Volt, aki önmagát lőtte agyon. A lovak még az istállóban, a tehenek, csirkék, minden, mind megdöglött. Minden, még a bogarak is.”