Richard Osman: The Bullet That Missed

Copyright © Richard Osman, 2022

Hungarian translation © Orosz Anna, 2022

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Richard Osman: The Bullet That Missed

Viking, an imprint of Penguin Books, London, 2022

Fordította: Orosz Anna

ISBN: 978 963 598 096 3 (epub)

ISBN: 978 963 598 097 0 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Penguin Random House

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Tegyi Timea

Korrektor: Balázs Piroska, Boncz Éva

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: krimi

Ingridnek.

Téged vártalak.

Bethany Waites tisztában van vele, már nincs visszaút. Bátornak kell lennie, hogy megtudja, hogyan végződik ez az egész.

A tenyerében tartott golyót méregeti.

Az élet a lehetőségek felismeréséről szól. Arról, hogy megértsük, milyen ritkán jönnek szembe, és ha mégis megtörténik, éljünk velük.

„Találkozzunk! Csak beszélgetni akarok.” Ez állt az e-mailben. Bethanynek azóta is e körül forognak a gondolatai. Menjen oda?

Egyetlen dolog maradt hátra, mielőtt döntést hoz: üzenetet küldeni Mike-nak.

Mike tudja, milyen sztorin dolgozik. A részletekkel ugyan nincs tisztában – egy riporternek tudnia kell titkot tartani –, azzal azonban igen, hogy ez egy rázós ügy. Ha Bethanynek segítségre lenne szüksége, Mike-ra számíthat, de van, amit az embernek egyedül kell megtennie.

Bármi is történik ma este, szomorú lenne, ha el kellene válnia Mike Waghorntól. Jó barát. Jólelkű férfi, ráadásul vicces is. Ezért imádják úgy a nézők.

Bethany azonban többről álmodik, és talán most esélye nyílik rá. Nem veszélytelen dolog, de akkor is egy esély.

Bethany megírja az üzenetét, és megnyomja a küldés gombot. Mike nem fog rá válaszolni ma este. Túl késő van ehhez. Talán így a legjobb. Bethany fülében cseng Mike hangja: „Ki szokott este tízkor üzenetet küldeni? Megmondom én neked, kik: az Y-generáció meg a szexmániások.”

Itt az idő, hogy Bethany megpörgesse a szerencsekerekét. Vajon túléli, vagy belehal?

Tölt magának egy italt, és egy utolsó pillantást vet a golyóra. Valójában nincs más választása.

A lehetőségekre!

ELSŐ RÉSZ

Minden sarkon
egy ismerős arc

1.

– Nincs szükségem sminkre – állapítja meg Ron. Magas háttámlás székben ül, mert Ibrahim közölte vele, az embernek nem szabad görnyednie, ha a tévében szerepel.

– Valóban? – kérdez vissza a sminkes, Pauline Jenkins, és mindenféle ecsetet meg festéket szed elő a táskájából. A tükröt, amit Pauline a kirakós szoba egyik asztalára szerelt, villanykörték keretezik, a fényük visszaverődik a nő himbálózó meggypiros fülbevalójáról.

Ronnak kissé felszökik a pulzusa. Egy kicsit úgy érzi magát, mint a régi szép időkben. Egy kis tévészereplés. De hol maradnak a többiek? Ron azt mondta nekik, eljöhetnek, ha van hozzá kedvük, nem nagy ügy, de ha nem lesznek itt, ki fog készülni.

– Vagyok, aki vagyok – mantrázza Ron. – Megdolgoztam ezért az arcért, minden ráncnak megvan a története.

– Ami egy horror sztori, már ha nem haragszol a megjegyzésemért – jegyzi meg Pauline, aki először a színpalettát méregeti, majd Ron arcát. Csókot dob Ronnak.

– Nem kell mindenkinek szépnek lennie – válaszolja Ron. A barátai tudják, hogy az interjú négykor kezdődik. Nemsokára itt lesznek, ugye?

– Na, ebben egyetértünk, szívem – kontrázik Pauline. – Csodát én sem tudok tenni. Azért emlékszem rád a régi szép időkből. Jóképű fickó voltál, már akinek bejön ez a típus.

Ron felmordul.

– És őszintén szólva nekem nagyon is bejön. Pont ilyen a zsánerem. Mindig a munkásokért harcoltál, nemdebár? – Pauline felpattint egy alapozót. – A mai napig hiszel benne, ugye? Fel, proletárok?

Ron kissé hátrafeszíti a vállát, mint egy viadalra készülő bika.

– Hogy hiszek-e még benne? Hiszek-e még az egyenlőségben? Hiszek-e a munkásság erejében? Mi a neve, kedvesem?

– Pauline – feleli Pauline.

– Hiszek-e abban, Pauline, hogy tisztességes munkáért tisztességes bér jár? Még soha nem hittem benne annyira, mint most.

Pauline bólint.

– Helyes. Akkor csukd be a bagólesődet öt percre, hadd végezzem a munkámat, amiért a fizetésemet kapom, és ami abból áll, hogy emlékeztetem a Délkelet Hírei nézőit, milyen jóképű fickó vagy. – Ron kinyitja a száját, de egy szó sem jön ki rajta, ami nem vall rá. Pauline azonnal nekilát Ron alapozásának. – Fenébe az illemmel! Gyönyörű a szemed, édesem! Tisztára, mint egy dokkmunkás Che Guevara.

Ron észreveszi a tükörben, hogy kinyílik a kirakós szoba ajtaja. Joyce lép be rajta. Ron biztos volt benne, Joyce nem hagyja cserben. Főleg, mivel Mike Waghorn is itt lesz. Igazság szerint ez az egész Joyce ötlete volt. Ő választotta ezt az aktát.

Ronnak feltűnik, hogy Joyce új kardigánt visel. Javíthatatlan.

– De hát azt mondtad nekünk, Ron, hogy nem akarsz sminket – szólal meg Joyce.

– Muszáj – feleli Ron. – Ő itt Pauline.

– Jó napot, Pauline – üdvözli Joyce. – Úgy látom, lesz vele dolga.

– Láttam már rosszabbat is – feleli Pauline. – Régebben a Baleseti sebészet forgatásán dolgoztam.

Megint kinyílik az ajtó. Egy operatőr lép be, akit a hangtechnikus, majd Mike Waghorn dús ősz sörénye, jól szabott öltönyének halk suhogása és tökéletes, diszkréten férfias kölnije követ. Ron észreveszi, hogy Joyce elpirul. Legszívesebben a szemét forgatná, ha nem most kennék fel rá a korrektort.

– Megjöttünk – szólal meg Mike. Éppúgy csillog a mosolya, mint a brillantinos haja. – Én volnék Mike Waghorn. Az igazi, utolérhetetlen és páratlan.

– Ron Ritchie – mutatkozik be Ron.

– De még mennyire az! – szorongatja Mike Ron kezét. – Egy fikarcnyit sem változott! Olyan, mintha szafarin lennék, Mr. Ritchie, és közelről láthatnék egy oroszlánt. Mert maga egy igazi oroszlán, nem igaz, Pauline?

– Hát valaminek lennie kell – jegyzi meg Pauline, miközben Ron arcát púderezi.

Ron észreveszi, hogy Mike Joyce felé fordul, és szinte leráncigálja róla a kardigánját a tekintetével.

– És kegyedben kit tisztelhetek?

– Joyce Meadowcroft vagyok. – Joyce gyakorlatilag pukedlizik Mike-nak.

– Azt meghiszem! – feleli Mike. – Maga és a bámulatos Mr. Ritchie csak nem egy párt alkotnak, Joyce?

– Szent ég, dehogy, még a gondolata is… – tiltakozik Joyce. – Nem, mi barátok vagyunk. Ne vedd sértésnek, Ron!

– Szóval barátok – nyugtázza Mike. – Ron, maga micsoda mázlista!

– Hagyd abba a flörtölést, Mike! – szól rá Pauline. – Senki sem vevő rá.

– Ó, Joyce-nak nagyon is bejön – vágja rá Ron.

– Bizony – jegyzi meg Joyce halkan, de ahhoz elég hangosan, hogy a többiek is hallják.

Újra kinyílik az ajtó, és Ibrahim dugja be rajta a fejét. Jó fiú! Már csak Elizabeth hiányzik.

– Elkéstem?

– Épp időben – feleli Joyce.

A hangtechnikus egy mikrofont csíptet Ron inggallérjára. Ron zakót visel a West Hames inge fölött, amihez Joyce ragaszkodott. Ron véleménye szerint semmi szükség rá. Olyan álszent dolog. Ibrahim helyet foglal Joyce mellett, és végigméri Mike Waghornt.

– Maga nagyon jóképű, Mr. Waghorn. Klasszikus szépség.

– Köszönöm – bólogat helyeslően Mike. – Squash-olok, hidratálókrémet használok, a többiről a természet gondoskodik.

– Meg egy rakás smink, ami egy ezresbe kerül hetente – jegyzi meg Pauline, miközben az utolsó simításokat végzi Ron arcán.

– Én is jóképű vagyok, gyakran megjegyzik az emberek – folytatja Ibrahim. – Talán ha az életem másként alakul, belőlem is hírolvasó válhatott volna.

– Én nem vagyok hírolvasó – jegyzi meg Mike. – Újságíró vagyok, aki történetesen híreket olvas.

Ibrahim bólint.

– Vág az esze. És van szimata a jó sztorikhoz.

– Nos, ezért is vagyok itt – mondja Mike. – Amint elolvastam az e-mailt, rögtön szimatot fogtam. Egy újfajta életvitel, nyugdíjasközösségek, és az egész kellős közepén Ron Ritchie jól ismert arca. Arra gondoltam: Igen, ezt a nézők imádni fogják.

Pár hétig nyugalom volt, de Ron alig várta, hogy a banda újra akcióba lépjen. Az egész interjú pusztán csalétek. Joyce találta ki, hogy Coopers Chase-be csalja Mike Waghornt. Hátha segíteni tud nekik az ügy megoldásában. Joyce e-mailt küldött a műsor egyik producerének. Bárhogyan is alakul, Ron újra a tévében fog szerepelni, amitől rettentően boldog.

– Utána csatlakozik hozzánk vacsorára, Mr. Waghorn? – invitálja Joyce. – Asztalt foglaltunk fél hatra. A nagy roham utánra.

– Kérem, hívjon csak Mike-nak! – mondja Mike. – Attól tartok, ez sajnos nem lehetséges. Próbálom távol tartani magam az emberektől. Tudja, privát szféra, bacilusok, meg ilyesmi. Bizonyára megérti.

– Ó – csügged el Joyce. Ron látja rajta a csalódottságát. Ha van bárki Kentben vagy Sussexben, aki nagyobb rajongója Mike Waghornnak, mint Joyce, Ron szeretné látni. Bár ha jobban belegondol, inkább kihagyná ezt a találkozást.

– Mindig bőven van alkohol – jegyzi meg Ibrahim Mike-nak. – És gyanítom, tele lesz az étterem a rajongóival.

Mike megrágja magában a hallottakat.

– Szívesen mesélnénk magának a csütörtöki nyomozóklubról – veti be Joyce.

– A csütörtöki nyomozóklub? – kérdezi Mike. – Ez úgy hangzik, mint valami kitalált dolog.

– Ha jobban belegondol, minden csak fantázia kérdése – válaszolja Ibrahim. – Az alkohol egyébként kedvezményes áron van. Megpróbálták ugyan leállítani az ártámogatást, de tartottunk róla egy megbeszélést, ahol sok minden elhangzott, így aztán meggondolták magukat. Fél nyolcig végzünk is.

Mike az órájára pillant, majd Pauline-ra.

– Egy gyors vacsora beleférhet, nem?

Pauline Ronra néz.

– Te is ott leszel?

Ron erre Joyce-ra néz, aki hevesen bólogat.

– A jelek szerint én is ott leszek.

– Akkor maradunk – zárja rövidre Pauline.

– Pompás – teszi hozzá Ibrahim. – Van valami, amit szeretnénk megbeszélni magával, Mike.

– Mi lenne az?

– Mindent a maga idejében. Nem szeretném elvonni a figyelmet Ronról.

Mike helyet foglal egy fotelben Ronnal szemben, és elszámol tízig. Ibrahim odahajol Joyce-hoz.

– Mikrofonpróbát tart.

– Rájöttem – feleli Joyce, mire Ibrahim bólint. – Kösz, hogy rávetted, hogy itt maradjon vacsorára. Soha nem lehet tudni, nem igaz?

– Ez így van, Joyce. Soha nem lehet tudni. Lehet, ti ketten összeházasodtok, mielőtt még véget ér ez az év. De ha nem így történne, márpedig erre az eshetőségre is fel kell készülnünk, akkor is biztosan rengeteg információval szolgál majd nekünk Bethany Waitesről.

Még egyszer kinyílik az ajtó, és Elizabeth lép be rajta. Itt a banda minden tagja. Ron úgy tesz, mintha nem lenne meghatódva. Utoljára akkor volt egy ilyen baráti banda tagja, amikor a wappingi nyomdászsztrájknál kórházba juttatták őket a tömeget szétoszlató rohamrendőrök. Régi szép idők.

– Ne zavartassák magukat! – szólal meg Elizabeth. – Másképp nézel ki, Ron! Mitől? Olyan… egészségesnek tűnsz.

Ron felhorkant, de látja, hogy Pauline elmosolyodik. Meg kell hagyni, ez aztán a díjnyertes mosoly! Vajon az ő ligájában játszik Pauline? A hatvanas évei végén járhat… Nem túl fiatal hozzá? Egyáltalán, ő maga milyen ligába tartozik? Ron már régóta nem tette fel magának ezt a kérdést. Bárhogyan is alakuljon, ragyogó ez a mosoly.

2.

Nem könnyű a börtönből irányítani egy több millió font összértékű drogbandát. Connie Johnsonnak azonban rá kellett jönnie, nem is lehetetlen.

A börtön személyzetének nagy részét lefizette, és miért ne tette volna? Van elég pénze hozzá. Igaz, maradt pár börtönőr, aki nem hajlandó beadni a derekát, Connie-nak ezért már két illegális SIM-kártyát is le kellett nyelnie a héten.

Gyémántok, gyilkosságok és egy táskányi kokain. Alaposan tőrbe csalták, két hónap múlva lesz a tárgyalása. Connie addig sem akar tétlenül ülni.

Lehet, hogy bűnösnek fogják találni, de az is lehet, hogy nem, és Connie szeret optimistán állni a dolgokhoz. Készülj a sikerre, mondogatta mindig az anyja, bár nem sokkal később meghalt, miután elütötte egy furgon, és a sofőrnek még biztosítása sem volt.

A lényeg: jó, ha az ember elfoglalja magát. A börtönben fontos a rutin. És fontos, hogy várakozással tekintsünk az előttünk álló időszakra, márpedig Connie alig várja, hogy kinyírja Bogdant.

Miatta került ide, és nem számít, hogy Bogdan szeme olyan, akár a tiszta vizű hegyi tó, mennie kell.

És az öregnek is. Aki segített Bogdannak tőrbe csalni Connie-t. Kérdezősködött, és megtudta, a pasast Ron Ritchie-nek hívják. Neki is annyi. Connie a tárgyalás után számol majd le velük – az esküdtek nem szeretik, ha a tanúk hirtelen kinyiffannak –, de biztosan kinyírja őket.

Connie lenéz a mobilja kijelzőjére, és észreveszi, hogy az egyik pasas, aki a börtön adminisztrációs részlegén dolgozik, fent van a Tinderen. Kopaszodik, és a profilképén egy Volvo mellett áll, ami szánalmas, de Connie ennek ellenére jobbra húzza a képét, mert soha nem lehet tudni, mikor lesz szüksége rá. Azonnal látja, hogy a Tinder összepárosította őket. Quelle surprise!

Connie utánanézett Ron Ritchie-nek. A pasas a jelek szerint híresnek számított a hetvenes-nyolcvanas években. Connie lementett egy képet a telefonjára Ronról, és most rápillant. Mintha egy sikertelen bokszoló ordítana a hangszóróba. Látszik rajta, hogy élvezi a rivaldafényt.

Szerencséd van, Ron Ritchie – gondolja Connie. Újra szárnyára vesz majd a hírnév, ha végeztem veled.

Egy biztos: Connie mindent el fog követni azért, hogy a lehető legrövidebb időt töltse börtönben. És ha kijut innen, kezdetét veheti az igazi pusztítás.

Néha az embernek egyszerűen csak türelmesnek kell lennie az életben. Connie kibámul a rácsos ablakon át a börtön udvarára és a távolabb elterülő dombokra. Aztán fogja magát, és bekapcsolja a Nespresso kávégépét.

3.

Mike és Pauline csatlakoztak hozzájuk vacsorára.

Ibrahim imádja, amikor az egész banda együtt van. Együtt vannak, és küldetésük van. Joyce ragaszkodott hozzá, hogy Bethany Waites ügyével foglalkozzanak. Ibrahim pedig gyorsan rábólintott. Először is, mert az ügy érdekesnek tűnt. És mert máig nem oldotta meg senki. Legfőképpen azért, mert Ibrahim rajong Joyce új kutyájáért, Alanért, és aggódott, ha magára haragítja Joyce-t, nem engedi majd Alan közelébe.

– Kér egy csepp vörösbort, Mike? – kérdezi Ron, magasba emelve az üveget.

– Miféle?

– Ezt hogy érti?

– Milyen fajta bor?

Ron megvonja a vállát.

– Vörös. Nem tudom, milyen márka.

– Hát jó, éljünk veszélyesen, de csak most az egyszer! – vágja rá Mike, és hagyja, hogy Ron töltsön neki.

A csütörtöki nyomozóklub tagjai nagyon szerettek volna elbeszélgetni Mike Waghornnal Bethany Waites meggyilkolásáról. Feltételezik, hogy olyan információ birtokában van, ami nem szerepelt a hivatalos rendőrségi aktákban. Mike persze mit sem sejt erről. Csak élvezi az ingyenbort négy ártalmatlan nyugdíjas társaságában.

Ibrahim türelemmel kivárja, hogy feltehesse a gyilkossággal kapcsolatos kérdéseit, mert tudja, Joyce izgatott, hogy találkozhat Mike-kal, és előbb még fel akar neki tenni egy sor egyéb kérdést. Lejegyezte őket egy noteszbe, amit a kézitáskájába rejtett, arra az esetre, ha elfelejtené valamelyiket.

Egy pohár ismeretlen eredetű vörösbor hever Mike előtt az asztalon, és Joyce ettől kellően bátornak érzi magát ahhoz, hogy belekezdjen.

– Mondja csak, Mike, amikor felolvassa a híreket, az egész le van írva, vagy fogalmazhat a saját szavai szerint?

– Kiváló kérdés – állapítja meg Mike. – Maga nagyon jó megfigyelő, Joyce, és rátapintott a lényegre. Minden le van írva, de nem mindig tartom magam a megadott szöveghez.

– Nos, ezt a jogot igazán kiérdemelte ennyi év után – jegyzi meg Joyce, és Mike hevesen bólogat.

– Igaz, időről időre bajba is kerülök miatta – teszi hozzá Mike. – Pár éve még egy pártatlansági kurzuson is részt kellett vennem Thanetben.

– Mázlista – jegyzi meg Elizabeth.

Ibrahim észreveszi, hogy Joyce rásandít a kézitáskájában lapuló noteszre.

– Szokott valamilyen különleges ruhadarabot viselni hírolvasás közben? – kérdezi Joyce. – Különleges zoknit vagy valami ilyesmit?

– Nem. – Joyce kissé csalódottan veszi tudomásul Mike válaszát, majd újabb pillantást vet a jegyzetfüzetre.

– Mi van, ha adás közben vécére kell mennie?

– Az ég szerelmére, Joyce! – sóhajt fel Elizabeth.

– Az adás előtt szoktam vécére menni – válaszolja Mike.

Bármennyire jól szórakoznak, Ibrahim azon tűnődik, nem kellene-e rátérnie arra, amiért valójában megszervezték ezt a vacsorát.

– Szóval akkor, Mike, volna…

Joyce azonban a karjára teszi a kezét.

– Bocsáss meg, Ibrahim, csak még néhány dolog. Amber milyen?

– Ki az az Amber? – szólal meg Ron.

– Mike műsorvezetőtársa – feleli Joyce. – Most komolyan, Ron, kínos helyzetbe hozod magad.

– Szokásom – vágja rá Ron. Ezt egyenesen Pauline-nak szánja, aki Ibrahim véleménye szerint ügyet sem vetve az udvariasságra, direkt Ron mellett foglalt helyet az asztalnál. Általában Ibrahim szokott Ron mellett ülni. Na mindegy.

– Még csak három éve van a tévénél, de máris kezdem megkedvelni – folytatja Joyce.

– Nagyszerűen csinálja – jegyzi meg Mike. – Sokat jár edzeni, de akkor is fantasztikus.

– És nagyon szép a haja – teszi hozzá Joyce.

– Joyce, az alapján kellene megítélnie a hírolvasókat, milyen újságírók – korholja Mike. – Nem a külsejük alapján. Ez nagyon sok nehézséget okoz, különösen a női hírolvasóknak.

Joyce bólint, felhajt egy fél pohár fehérbort, majd újra bólint egyet.

– Értem az álláspontját, Mike. Én csak azt akartam mondani ezzel, hogy szerintem van olyan, hogy valaki egyszerre hatalmas tehetség és csodás a haja. Talán felszínes vagyok, de nekem mindkettő fontos. Jó példa erre Claudia Winkleman. Egyébként magának is csodás haja van.

– Én steaket kérek – fordul Mike a pincérhez, aki épp a rendelésüket veszi fel. – Véresen vagy közepesen átsütve, közelebb a véreshez. De ha úgy alakul, hogy inkább közepesen lesz átsütve, azt is túlélem.

– Jól tudom, Mike, maga buddhista? – Ibrahim az egész délelőttöt azzal töltötte, hogy a vendégük után kutakodott a neten.

– Bizony – feleli Mike. – Több mint harminc éve.

– Vagy úgy. Tudomásom szerint a buddhisták vegetáriánusok – jegyzi meg Ibrahim. – Megesküdtem volna rá.

– Az anglikán egyháznak is a híve vagyok – vágja rá a hírolvasó. – Szóval mindig tetszésem szerint választok. Ez a buddhizmus lényege.

– Vagy úgy – mondja erre Ibrahim.

Mike már a második pohár vörösboránál tart, és alig várja, hogy a többiek körülrajongják. Tökéletes.

– Meséljenek nekem erről a csütörtöki nyomozóklubról! – vált témát Mike.

– Nem verjük nagy dobra, de hetente egyszer négyesben összeülünk, hogy régi rendőrségi aktákat nézzünk át – kezd bele Ibrahim. – Hátha meg tudunk oldani egy olyan ügyet, amit a rendőrségnek annak idején nem sikerült.

– Milyen szórakoztató hobbi – bólogat a vendégük. – Régi gyilkossági ügyek után kutakodni. Gondolom, lefoglalja magukat. Szépen elketyegnek a jó öreg szürke agysejtek. Ron, ne rendeljünk még egy üveggel ebből a vörösből?

– Mostanában főleg új gyilkosságokkal foglalkoztunk – szólal meg Elizabeth.

A férfi elneveti magát. Nyilvánvalóan nem gondolja, hogy Elizabeth komolyan beszél. Talán így a legjobb. Nem szeretnék elijeszteni.

– Úgy látom, nincs ellenükre egy kis bajkeverés – jegyzi meg Mike.

– Én mindig is mágnesként vonzottam a bajt – szólal meg Ron.

Pauline újratölti Ron poharát.

– Hát akkor jól vigyázz, Ron, mert velem mindig csak a baj van.

Ibrahim a szeme sarkából látja, hogy Joyce erre lopva elmosolyodik. Elhatározza, mielőtt szép lassan Bethany Waitesre terelnék a szót, ő is kérdez valamit. Pauline felé fordul.

– Maga férjnél van, Pauline?

– Özvegy vagyok – feleli a nő.

– Bingó! – kiált fel Joyce. Ibrahim figyelmét nem kerüli el, mennyire elszédíti Joyce-t a bor és ennek a hírességnek a társasága.

– Mikor maradt magára? – kérdezi Pauline-tól Elizabeth.

– Hat hónappal ezelőtt.

– Hat hónap? Ó, az szinte semmi! – Joyce megpaskolja Pauline kezét. – Hat hónap után én még mindig plusz egy szelet kenyeret tettem a pirítóba.

Itt az idő? Vágjunk bele, gondolja Ibrahim. Ideje finoman témát váltani, hogy végre elkezdhessenek Bethany Waitesről beszélgetni. Óvatosan keringőznek majd egymással, a koreográfusmester Ibrahim vezényszavára. Az első lépést már gondosan eltervezte.

– Nos, Mike, azon tűnődtem, vajon…

– Mondok én maguknak valamit! – Mike ügyet sem vetve Ibrahimra, a borospoharával hadonászik. – Ha tényleg meg akarnak oldani egy gyilkosságot, adok egy tippet.

– Folytassa, Mike! – biztatja Joyce.

– Bethany Waites – böki ki a hírolvasó.

Mike benne van a buliban. A csütörtöki nyomozóklubnak senki sem tud ellenállni. Ibrahim nem először jegyzi meg magában, milyen gyakran sétálnak bele az emberek önként és dalolva a kelepcéjükbe.

Mike elmeséli nekik az ügyet, amit a rendőrségi aktából már ismernek. A nyomozóklub tagjai hevesen bólogatnak, eljátszva, mintha erről az egészről most hallanának először. A zseniális fiatal riporterről, Bethany Waitesről. A nagy sztoriról, egy áfacsalási ügyről, ami után nyomozott. És a haláláról, amire máig nincs magyarázat. A kocsija az éjszaka közepén a mélybe zuhant a Shakespeare-szikláról. Egyelőre semmi újat nem tudtak meg. Mike épp Bethany utolsó üzenetét mutatja nekik, amit a halála előtti éjjel küldött neki. Nem mondom eleget, de köszönöm neked. Valóban megható. De semmi olyat nem hallottak Mike-tól, amiről ne szereztek volna már tudomást. Ki tudja, talán az lesz a vacsora legnagyobb meglepetése, hogy Mike Waghorn az adás előtt szokott kimenni a vécére. Ibrahim úgy dönt, vállalja a kockázatot.

– Mi van azokkal az üzenetekkel, amelyeket a halála előtti hetekben küldött? Tapasztalt bármi szokatlant? Valamit, amit a rendőrség nem látott?

Mike visszapörgeti az üzeneteket, egyet-egyet kiemelve közülük.

– Mit szólnál egy korsó sörhöz? Láttad A becsület védelmében-t? Van itt egy üzenet arról a sztoriról, amin Bethany dolgozott, de még pár héttel korábbról. Kíváncsiak rá?

– Az ember sohasem tudhatja, mi válik hasznára. – Elizabeth tölt még egy pohárral a vörösborból a vendégüknek.

Mike felolvassa az üzenetet.

– Kapitány… Bethany hívott engem így.

– Így is hívott téged – jegyzi meg Pauline.

– Új infóhoz jutottam. Nem fogom elárulni, de abszolút dinamit. Egyre mélyebbre ások az ügyben.

Elizabeth bólint.

– És Bethany végül elárulta magának, milyen új információhoz jutott?

– Nem árulta el – válaszolja Mike. – Meg kell hagyni, egészen tisztességes ez a vörösbor.

4.

Donna De Freitas közrendőr úgy érzi magát, mintha valaki lyukat fúrt volna a felhőkbe.

Elönti a forróság és a melegség, az öröm, amit érez, egyszerre tökéletesen ismerős és teljességgel ismeretlen. Sírni tudna a boldogságtól, és kacagni az élet önfeledtségén. Hirtelen nem tudja, érezte-e valaha boldogabbnak magát. Ha az angyalok ebben a pillanatban elragadnák – márpedig a pulzusából ítélve erre minden esélye megvan –, Donna hagyni fogja nekik, hogy felnyalábolják, és megköszöni az égieknek az életét.

– Milyen volt? – Bogdan Donna haját simogatja.

– Okés – válaszolja Donna. – Első alkalomnak.

Bogdan bólint.

– Fog ez menni jobban is talán.

Donna belefúrja az arcát Bogdan mellkasába.

– Sírsz? – kérdezi Bogdan. Donna a fejét rázza, anélkül, hogy felemelné. Mi lehet a csapda? Lehet, hogy ez csak valami egyéjszakás dolog? Mi van, ha az Bogdan stílusa? Végül is afféle magányos farkas, nem? Mi van, ha soha nem fog megnyílni érzelmileg? Mi van, ha holnap már egy másik csaj fekszik ebben az ágyban? Aki fehér, szőke és huszonkét éves.

Mi járhat most Bogdan fejében? Donna tudta, ez az a kérdés, amit soha nem szabad feltenni egy férfinak. Szinte soha semmi nem jár a fejükben, a kérdés ezért váratlanul éri őket, és kényszert éreznek arra, hogy kitaláljanak valami hazugságot. Donna akkor is szeretné tudni. Miféle gondolatok rejtőznek a kék szempár mögött? E mögött a tekintet mögött, amely képes a falhoz szegezni az embert. Ami olyan tiszta kék, mint a… várjunk csak, Bogdan sír?

Donna nyugtalanul felül az ágyban.

– Te most sírsz?

Bogdan bólint.

– Miért sírsz? Mi történt?

Bogdan könnyes szemmel néz Donnára.

– Olyan boldog vagyok, hogy itt vagy.

Donna lecsókol egy könnyet Bogdan arcáról.

– Látott már téged bárki is sírni?

– Egyszer egy fogorvos – válaszolja Bogdan. – Meg az anyám. Randizunk még majd?

– Szerintem igen. Te mit gondolsz?

– Szerintem is – helyesel Bogdan.

Donna a férfi mellkasára hajtja a fejét, és kényelmesen elhelyezkedik egy szögesdrótba burkolt kést ábrázoló tetováláson.

– Legközelebb mehetnénk máshova, mint a Nando’s meg a Lézerpark.

– Egyetértek – bólogat Bogdan. – Mi lenne, ha legközelebb én választanék?

– Így lesz a legjobb – válaszolja Donna. – Ez nem az erősségem. De azért jól érezted magad?

– Persze. Élveztem lézerharcot.

– Le se tagadhattad volna. Azok a szülinapozó gyerekek szerintem még most sem tudják, ki találta el őket.

– Ez jó lecke nekik – teszi hozzá Bogdan. – A harc leginkább rejtőzködésből áll. Jó, ha ezt időben megtanulják.

Donna Bogdan éjjeliszekrényére pillant. Egy marokerősítő hever rajta, amit a testépítők szoktak használni, egy doboz Lilt meg a műanyag aranyérem, amit Bogdan a Lézerparkban nyert. Lehet, hogy Donna megtalálta a lelki társát?

– Nem érzed úgy néha, Bogdan, hogy más vagy, mint a többiek? Mintha kívülállóként néznéd a többi embert?

– Hát az angol nem anyanyelvem – válaszolja Bogdan. – És nem igazán értem krikettet. Te másnak érzed magad?

– Igen. Az emberek éreztetik velem, hogy más vagyok.

– De néha azért szeretsz különbözni másoktól, nem? Ugye néha jó?

– Persze, néha jó. De szeretném én megválasztani, ez mikor jó érzés. A legtöbb napon legszívesebben csak elvegyülnék az emberek között, de erre esélyem sincs Fairhavenben.

– Mindenki különlegesnek akarja érezni magát, de senki sem akar különbözni – jelenti ki Bogdan.

Micsoda vállizmok! Donnának két dolog jut hirtelen az eszébe: vajon a lengyel esküvők olyanok, mint az angol esküvők? Nem ciki, ha most az oldalamra fordulok, és elalszom?

– Kérdezhetek valamit, Donna? – Bogdan hangja hirtelen komolyra vált.

Ajaj!

– Persze. Bármit. – Bármit az észszerűség határain belül.

– Ha meg kellene ölnöd valakit, te hogyan csinálnád? – teszi fel a kérdést Bogdan.

– Mármint elméletben?

– Nem, komolyan. Nem vagyunk gyerekek. Te rendőr vagy. Hogyan csinálnád? Ha szeretnéd megúszni.

Hmm. Ez lenne Bogdan árnyoldala? Csak nem sorozatgyilkos? Afölött már nehéz lenne szemet hunyni. De nem is lehetetlen, ha valakinek ilyen válla van, mint Bogdannak.

– Mit jelentsen ez az egész? Miért kérdezel tőlem ilyet?

– Házi feladat Elizabethtől. Tudni akarja, mit gondolok róla.

Jó, ennek így már van némi értelme. Micsoda megkönnyebbülés. Bogdan nem a gyilkosságok megszállottja. Elizabeth az.

– Gondolom, méreggel. Valami olyasmivel, amit nem lehet kimutatni.

– Jó ötlet. Hogy természetes halálnak tűnjön – helyesel Bogdan. – Ne nézzen ki gyilkosságnak.

– Talán belehajtanék autóval, az éjszaka közepén – folytatja Donna. – Valami olyasmit csinálnék, amivel nem érek hozzá a testéhez, mert úgy nem fognak lebuktatni az igazságügyi orvos szakértők. Vagy fognék egy pisztolyt, és szép csöndben elintézném egyetlen lövéssel, bang, valahol, ahol nincsenek biztonsági kamerák. És persze alaposan megtervezném a menekülőutat. Ez létfontosságú. Én hogyan csinálnám? Ne legyenek se orvos szakértők, se szemtanúk, se holttest. A mobilt kikapcsolnám, vagy ott hagynám egy taxiban, mérföldekre a gyilkosság helyszínétől. Lefizetnék egy nővért, szereznék pár fiolányi vért mindenféle idegentől, és aztán ott hagynám a holttesten. De az is lehet…

Bogdan Donnára mered. Túlzásba esett volna? Jobb, ha témát vált.

– Mivel tölti mostanában az idejét Elizabeth?

– Azt mondja, valakit meggyilkoltak.

– Ki gondolta volna – sóhajt fel Donna.

– De a kocsijában ölték meg, aztán lelökték szikláról. Én nem így ölnék meg valakit.

– Egy kocsiban lökték le egy szikláról? Világos. Miért akarja pont ezt az ügyet kinyomozni Elizabeth?

Mire Bogdan megvonja a vállát.

– Ha jól tudom, azért, mert Joyce találkozni akart valami hírességgel. Nem igazán értettem.

Donna bólint. Elég logikusnak tűnik.

– Volt bármiféle nyom a holttesten? Valami, ami arra utal, még az előtt megölték az illetőt, hogy az autó lezuhant volna a szikláról?

– Nincs holttest, csak pár ruha meg kis vér. A hulla kiesett kocsiból.

– Ez kapóra jön a gyilkosnak. – Donna nincs hozzászokva ahhoz, hogy ilyenekről csevegjen a szex után. A férfiak általában motorokról áradoztak neki, vagy az exükről, mert tudatosult bennük, hogy még mindig a volt barátnőjüket szeretik. Esetleg Donnának kellett lelket önteni beléjük. – Bár elég látványos baleset. Talán a gyilkos üzenni akart vele valakinek. Nem lehet csak úgy legyinteni rá.

– Szerintem gyilkossághoz ez túl bonyolult – jelenti ki Bogdan. – Kocsi meg szikla. Hagyjuk már!

– Mióta vagy a gyilkosságok szakértője?

– Sokat olvasok – feleli a férfi.

– Mi a kedvenc könyved?

– A bársony nyuszi. Meg Andre Agassi önéletrajza.

Bogdan talán kinyírhatná Carlt, az exét. Donna párszor elábrándozott arról, hogy megöli Carlt. Képes lenne Bogdan lelökni Carl hülye Mazdáját egy szikla tetejéről? Miközben átsuhan rajta a gondolat, és Donna kinyújtózik, mint egy napfényben fürdőző macska, ráébred, hogy már egyáltalán nem számít neki Carl. Légy nagyvonalú, Donna! Hagyd futni Carlt!

– Ezt tőlem és Christől is megkérdezhette volna Elizabeth – jegyzi meg Donna. – Utánanézhettünk volna az ügynek. Emlékszel a névre?

– Valami Bethany – von vállat Bogdan. – Szeretik saját kezűleg intézni ezeket a dolgokat.

– Ez így igaz – helyesel Donna, és átöleli Bogdan végtelen mellkasát. Soha nem érezte magát ennyire izgatóan kicsinek. – Szeretek veled gyilkosságokról beszélgetni, Bogdan.

– Én is szeretek veled gyilkosságokról beszélgetni, Donna. Bár ez szerintem nem gyilkosság volt. Túl kézenfekvő.

Donna még egyszer belenéz a csodás szempárba.

– Bogdan, ugye megígéred, hogy nem most feküdtünk le utoljára? Csak mert most nagyon szeretnék aludni, és ha felébredtem, újra ezt csinálnám veled.

– Megígérem – simogatja meg Bogdan Donna haját.

Donna arra gondol, így kell elaludni. Hogyhogy eddig nem tudta? Így kell álomba szenderülni, biztonságban, boldogan, kielégülten. Gyilkosságok, Elizabeth, tetoválások, másnak lenni és ugyanolyannak, autók meg sziklafalak, ruhadarabok, és majd holnap, holnap, holnap…

5.

Joyce

Be kell valljam, a Bethany Waites-gyilkosság az én ötletem volt.

Mindannyian átnéztük az aktákat, új esetet keresve a csütörtöki nyomozóklubnak. Volt egy vénkisasszony Rye-ban, aki még a nyolcvanas években halt meg, és három azonosítatlan hullát meg egy ötvenezer fonttal teli bőröndöt találtak a pincéjében. Elizabethnek ez volt a kedvence, és szerintem is egészen muris lett volna, de amint megláttam a Bethany Waites nevet egy másik aktában, részemről eldőlt a dolog. Nem gyakran szoktam a sarkamra állni, de ha igen, akkor nem tágítok. Elizabeth durcáskodott, de a többiek tudták, jobban teszik, ha hallgatnak. Nemcsak azért vagyok itt, hogy teázgassak és sütizgessek.

Még szép, hogy emlékeztem Bethany Waitesre. Olvastam egy cikket, amit Mike Waghorn írt a meggyilkolásáról annak idején a Kenti Harsonába, szóval arra gondoltam, na tessék, Joyce, ez az eset gyanúsnak tűnik, és talán még Mike Waghornnal is találkozhatsz.

Olyan nagy baj ez?

Azóta nézem Mike Waghornt a Délkelet Híreiben, amióta csak az eszemet tudom. Ha valakit meggyilkolnak Anglia délkeleti részében, vagy valahol városnapok vannak, Mike biztosan ott lesz, azzal a hatalmas mosollyal az arcán. Igazság szerint a gyilkosságoknál nem szokott mosolyogni. Olyankor komoly arcot vág, és az is nagyon jól megy neki. Valójában jobban tetszik, ha komoly arcot vág, szóval minden kenti gyilkosságban van valami jó. Mike egy kicsit úgy néz ki, mintha Michael Bublé az én korosztályom lenne.

Harmincöt éve vezeti a Délkelet Híreit, és nagyjából ötévente betesznek mellé egy új nőt műsorvezetőtársnak. Itt jön a képbe Bethany Waites.

Egy szőke nő volt északról, aki úgy halt meg, hogy a kocsijával a mélybe zuhant a Shakespeare-szikláról Dover közelében. (A hely az A20-as autópálya mellett van, utánanéztem, mivel gyanítom, valamikor ellátogatunk oda.) Ez majdnem tíz éve történt. Az ember a sziklafal meg a kocsi alapján azt gondolná, sima öngyilkosság, de volt ám itt sok minden más is! Szemtanúk szerint közvetlenül a halála előtt valaki más is ült Bethany mellett a kocsiban, mindenféle kétértelmű üzenetet találtak a telefonján, zavaros volt az egész ügy. A rendőrség ezért gyilkosságnak könyvelte el, és miután átolvastuk az aktáikat, hajlottunk arra, hogy egyetértsünk velük.

Akkortájt, amikor történt, óriási szenzációnak számított. Nem sok minden történik Kentben, szóval képzelhetik. Még egy külön műsort is készítettek Bethany emlékére, amiben Mike elsírta magát, Fiona Clemence vigasztalta élő adásban. Fiona lett az új műsorvezetőtársa.

Ő ma már annyira híres, sokan nem is tudják, hogy a Délkelet Híreiben kezdte a karrierjét. Megkérdeztem Mike-tól, szokta-e nézni Fiona kvízműsorát, aminek Álljon meg az óra a címe, de nemmel válaszolt. Valószínűleg ő az egyetlen ember az országban, aki nem nézi. Pauline, a sminkes, akire még visszatérünk, azt mondta, Mike egyszerűen csak féltékeny, mire Mike csak annyit válaszolt, hogy nem szokott tévét nézni.

Őszinte leszek magukkal. Abban bíztam, ma este flörtölni fogok Mike-kal, ő majd megdicséri a nyakláncomat, erre én elpirulok és vihorászom, Elizabeth pedig a szemét forgatja.

Sajnos hiába bíztam ebben.

Ron azt a megjegyzést tette Mike-ra: „na, ez is csak csóválja a farkát”. Mike a vacsora végén puszit nyomott az arcomra, és a keze finoman súrolta a kezemet, éreztem is a bizsergést, de talán csak az étterem előtti süppedős szőnyeg és az új kardigánom kombinációja eredményezte.

Mike ma délután készített interjút Ronnal. Lesz egy riport a Délkelet Híreiben arról, hogyan élnek manapság a nyugdíjasok. Elizabeth ötlete volt. Ő vett rá, hogy e-mailt írjak az egyik producernek. Ha szeretnének csapdába csalni valakit, forduljanak bátran Elizabethhez!

El kell ismernem, Ron remekül csinálta. Tudja, hogyan dobja be magát. Beszélt a magányról, a barátságról meg a biztonságról, és nagyon büszke voltam rá, amiért ennyire megnyílt Mike előtt. Látszik, hogy Ibrahim hatással van rá. Bár egyszer elkalandozott Ron figyelme, és a West Hamről kezdett hadoválni, Mike természetesen a helyes mederbe terelte a beszélgetésüket.

Valójában az volt a célunk ezzel az egésszel, hogy információhoz jussunk Bethany Waitesről, és Mike boldogan elcsevegett velünk. Alaposan felöntött a garatra, és sok olyan dolgot is elárult nekünk, amit már tudtunk az aktákból, de be volt zsongva.

A legfontosabb tudnivalók a következők voltak: Bethany egy hatalmas áfacsalás ügyében nyomozott, aminek köze volt bizonyos mobiltelefonok import-exportjához. És milliókat kaszáltak rajta.

Egy Heather Garbutt nevű nő állt az egész mögött, aki egy Jack Mason nevű helyi csalónak dolgozott, és az volt a közkeletű álláspont, hogy valójában Jack Mason bábja. Heathert később lecsukták az áfacsalás miatt, Jack Mason viszont megúszta. Ugye milyen szerencsés ez a Jack Mason?

Egy márciusi éjszakán Bethany üzenetet küldött Mike-nak, aki arra számított, másnap reggel frissen és kipihenten látja viszont a műsorvezetőtársát. Bethany azonban nem érte meg a másnap reggelt.

Szemtanúk szerint Bethany este tíz körül hagyta el a lakóházát – ezt régen nem bérháznak hívtuk? –, aztán néhány órán át semmi jelet nem adott magáról. Legközelebb a Shakespeare-szikla közelében bukkant fel hajnali három körül egy biztonsági kamera felvételén. Egy ismeretlen utas ült a kocsijában.

Az autót ezt követően a Shakespeare-szikla mélyén látták viszont összetörve, Bethany vérével és ruháival, a holttest azonban eltűnt. Ez felkeltette a gyanúmat, de állítólag gyakran megesik a dagály miatt. Egy évvel később, miután Bethany a leghalványabb jelét sem adta annak, hogy életben van, és a bankszámlájához sem nyúlt senki, elhunytnak nyilvánították, és kiállították a halotti bizonyítványt. Igen, ahogy ilyenkor szokás. De az ember akkor is elgondolkodik: mégis hol a holttest? Ezt nem említettem meg Mike-nak, mert látni rajta, milyen sokat jelent neki Bethany Waites.

Valami újat azért csak megtudtunk tőle. Felolvasott egy sms-t, amit Bethany küldött neki, miután valami fontos új bizonyítékra bukkant. Mike soha nem tudta meg, mi volt az.

Nyilvánvalóan Heather Garbutt volt az ügy fő gyanúsítottja, miután Bethany egy csomó bizonyítékot gyűjtött ellene, de a rendőrségnek nem sikerült kapcsolatba hozni Bethany halálával. Bármennyire is igyekeztek, Jack Masonnel sem sikerült kapcsolatba hozniuk. Heather Garbuttot hamarosan lecsukták áfacsalás miatt, és mindenki továbblépett az eseten.

Mike azonban soha nem tette túl magát Bethany halálán. Az ügy legfőbb kérdései Mike szerint a következők:

Mi lehet az új bizonyíték, amiről Bethany említést tett abban az sms-ben? A periratokban sehol sem szerepelt, de Bethany talán feljegyezte valahová… A szóban forgó bizonyíték alapján vajon kapcsolatba hozható Jack Mason az áfacsalásos üggyel? Mason a mai napig szabadlábon van. És rengeteg a pénze.

Miért hagyta el Bethany aznap este a lakását este tízkor? Találkozója volt valakivel? Kérdőre akarta vonni? Miért került több mint négy órába, mire odaért a Shakespeare-sziklához? Útközben biztosan megállt valahol, de vajon hol? Találkozott valakivel?

És persze a legfőbb kérdés: ki ült Bethany mellett a kocsiban?

Ennyi kérdéssel azért már lehet kezdeni valamit. Láttam Elizabethen, végül az ő kíváncsiságát is felkeltette az eset.

Miután megtárgyaltuk az ügyet, megittunk még pár pohárral. Pauline és Ron megosztoztak a desszerten. Mondhatnák, hogy mi ebben a különös, de még soha életemben nem láttam, hogy Ron önszántából megosztotta volna bárkivel is azt, amit evett, főleg nem egy banános pitét. Itt valami készülődik.

Majdnem este nyolc lett, mire végeztünk a vacsorával. Alan magánkívül volt, amikor hazaértem. A magánkívül alatt azt értem: bevackolta magát a kanapéra, és felvont szemöldökkel bámult rám, mintha azt kérdezte volna: „Szerinted ilyenkor szokás vacsoráznom, te korhely?” Maguk is tudják, milyenek a kutyák. Hoztam neki egy kis steaket az étteremből, amitől Alan azonnal más nótát kezdett fújni. Bűntudat nélkül befalta az egészet. Alanről sok mindent el lehet mondani, de azt biztosan nem, hogy buddhista lenne.

Rágugliztam Heather Garbuttra, és közben a BBC Világszolgálatát hallgatom. Nem könnyű információkat találni róla, mivel van egy Heather Garbutt nevű ausztrál hokijátékos is, és a legtöbb találat vele kapcsolatos. Igazság szerint elég kíváncsi lettem rá, már az Instagramon is követem. Három gyönyörű gyereke van.

Heather Garbutt még mindig börtönben van (mármint nem a hokijátékos, hanem a másik, de ezt úgyis tudják). Történetesen épp a Darwell Büntetés-végrehajtási Intézetben, ami kapóra jön minden érintettnek. Mert hát természetesen ismerünk is valakit a Darwellben. Üzenetet küldtem Ibrahimnak, és szerintem nagyon fog neki tetszeni az ötletem.

A rádióban a kriptovalutákról van szó, tehát arra is rákeresek. Most épp a bitcoin a menő. Nagyon érdekesen hangzik, és a műsorban elhangzott, hogy az egész világ megőrül érte, de eléggé rizikós. Akivel az előbb beszéltek, már most egymilliót keresett rajta, és még nincs tizenhat éves, szóval érthető a lelkesedése.

Gerryvel annak idején volt prémium kötvényünk, de nálam eddig terjedt a pénzzel való kísérletezgetés. Ki kellene rúgnom a hámból? Valami mást kellene csinálnom? Legyek valaki más? De mégis kihez képest más? Egyáltalán ki vagyok én?

Hogy ki vagyok én? Joyce Meadowcroft vagyok, és nekem ez a továbbiakban is megfelel.

Az éjszaka a válaszok nélküli kérdések ideje, nekem viszont nincs időm az olyan kérdésekre, amelyekre nincsenek válaszok. Ezt meghagyom Ibrahimnak. Én az olyan kérdéseket szeretem, amiket az ember meg tud válaszolni.

Ki ölte meg Bethany Waitest? Na tessék, ez egy rendes kérdés.

6.

Coopers Chase-be beköszöntött a reggel. Elizabeth lakásának ablakából rálátni azokra, akik a kutyáikat sétáltatják, és azokra is, akik késésben vannak a nyolcvan év felettiek zumbaórájáról. Barátságos üdvözlések, madárcsicsergés és amazonos futárkocsik hangja tölti meg a levegőt.

– Miért nézi állandóan telefonját? – kérdezi tőle Bogdan. A sakktábla előtt ül Stephennel, de a figyelmét eltereli Elizabeth.

– Mert üzeneteket kapok, szívem. A barátaimtól.

– Csak Joyce szokott üzeneteket küldeni magának – feleli Bogdan. – Vagy én. És most mindketten itt vagyunk.

Stephen lép egyet.

– Nesze neked, öregem.

– Igaza van – jegyzi meg Joyce, és belekortyol a bögréjében lévő italba. – Ez Yorkshire tea?

Elizabeth erre megvonja a vállát, azt üzenve: „honnan a fenéből tudnám?”, és folytatja a maga elé terített iratok tanulmányozását. Bizonyítékok a Heather Garbutt-perből. Szabadon hozzáférhető a lakosság bármely tagja számára, ha hajlandó úgy három hónapot várni. De ha az ember Elizabeth, nála a várakozási idő pár óra. Nem szabad állandóan a telefonját lesnie. Utoljára ezt az üzenetet kapta:

Elizabeth, nem tehet úgy, mintha nem léteznék. Nagyon sok mindenről kell beszélnünk.

Újabban fenyegető üzeneteket kap egy ismeretlen számról. Tegnap érkezett az első:

Tudom, mit tett, Elizabeth.

Elizabeth arra gondolt, hogy ennél konkrétabb is lehetett volna az illető. Ám azóta újabb üzeneteket kapott. Vajon ki küldi ezeket? És ami még fontosabb, miért? De most hiába is aggódna ezen. Előbb-utóbb úgyis megtudja, addig pedig rá kell jönnie, ki ölte meg Bethany Waitest.

– Hát én nagyon úgy érzem, ez Yorkshire – folytatja Joyce. – Meg mernék esküdni rá. Csak tudod, milyen tea ez, Elizabeth?

Elizabeth tovább böngészi az iratokat. Vaskos pénzügyi kimutatások, amelyek nem adják magukat egykönnyen. Nem létező mobiltelefonokról szóló paksaméták, amelyek Dovernél hagyták el a kikötőt, majd hetekkel később ugyanezek a nem létező mobilok visszatértek oda. Véget nem érő áfa-visszaigénylések. Több millióra rúgó bankszámlakivonatok. Offshore számlákra eltüntetett pénzek, amelyek mintha köddé váltak volna. Bethany Waites az egészet felgöngyölítette. Elismerésre méltó.

– Hagyd csak, látom, el vagy foglalva. Majd én megnézem a konyhaszekrényben – ajánlja fel Joyce, mire Elizabeth bólint. Ez a paksaméta elég volt ahhoz, hogy Heather Garbuttot elítéljék csalásért. De vajon Bethany Waites halálára is választ adhat? Ha igen, még senki nem találta meg ezeket a nyomokat. Elizabeth sem bízott benne túlzottan, lévén, ez az egész nem igazán a szakterülete. Mihez kezdjen most? Támadt egy gondolata.

– Yorkshire! – kiabálja Joyce a konyhából. – Tudtam.

Joyce mindenáron át akart jönni Elizabethhez. És nem számít, milyen magas beosztásban volt valaki az MI5-nál vagy az MI6-nél, nem számít, hányszor lőtték meg, vagy hányszor találkozott a királynővel, ha Joyce egyszer a fejébe vett valamit, nem lehetett megállítani. Elizabeth gyorsan kapcsolt.

Tisztában van vele, hogy Stephen demenciája rosszabbodik. De minél inkább kicsusszan Elizabeth kezei közül, ő annál jobban magához akarja szorítani a férjét. Abban bízik, ha Stephen a szeme előtt van, nem illanhat el.

Stephen akkor van a topon, ha Bogdannal sakkozik, ezért Elizabeth áthívta Bogdant, és vállalta a kockázatot Joyce-szal. Ki tudja, Stephen talán jó formában lesz. És így talán pár héttel tovább játszhatja ezt a színjátékot. Megborotválta Stephent, és megmosta a haját. A férje ezt már nem találja szokatlannak. Elizabeth a sakktáblára pillant.

Bogdan kezébe temetett arccal a következő lépésén töpreng. Van rajta valami szokatlan.

– Új tusfürdőt használ, Bogdan? – kérdezi tőle Elizabeth.

– Ne vond el a figyelmét, drágám! – szólal meg Stephen. – Majd ráhoztam a frászt.

– Bőrradírt használtam, ami nem illatosított – válaszolja Bogdan. – Új.

– Hmm. Szerintem ez nem az – kötekedik Elizabeth.

– Ez valami nagyon nőies illat. Nagyon is illatosított – száll be Joyce.

– Sakkozok. Ne vonják el figyelmem, ha kérhetem!

– Van egy olyan érzésem, hogy titkol előlünk valamit, Bogdan – folytatja Elizabeth. – Mondd csak, Stephen, titkol valamit Bogdan?

– Lakat a számon – válaszolja a férje.

Elizabeth tovább olvasgatja az iratokat. Valaminek kell lennie bennük, ami miatt megölték Bethany Waitest. Heather Garbutt tette volna? Elizabeth erősen kétli. Heather Garbutt főnöke, Jack Mason látszólag színesfém-kereskedő, valójában azonban a déli partvidék egyik legjobb összeköttetésekkel rendelkező bűnözője. Heather inkább tűnik közlegénynek, mint tábornoknak. Jack Mason lenne a tábornok? Az ő neve van valahol elrejtve ezekben az iratokban? Életbe lép a B-terv.

– Joyce, hogy van Joanna? – kérdezi Joyce-t a lányáról, Joannáról.

– Rákosokért ejtőernyőzik – feleli Joyce.

– Remek lenne találkozni vele – jegyzi meg erre Elizabeth. Joyce azonnal átlát rajta.

– Úgy érted, remek lenne, ha Joanna átnézné ezeket az iratokat, mert te egy szót sem értesz belőlük?

– Nos, szerintem a hasznunkra válna. – Joanna és a kollégái egy szempillantás alatt átrágják magukat ezeken a kimutatásokon, Elizabeth ebben biztos. Talán ráakadnának egy-két névre.

– Megkérem Joannát – szúrja közbe Joyce. – Bár most kihúztam nála a gyufát, mert azt találtam mondani, szerintem a sushinak semmi értelme. Elizabeth, miért bámulod folyton a telefonodat?

– Ne fárassz, Joyce! Nem vagy Miss Marple.

Megrezzen Elizabeth mobilja, mintha csak végszóra tette volna. Elizabeth szándékosan nem néz oda. Joyce alig észrevehetően felvont szemöldökkel rásandít, majd Stephen felé fordul, jóval szívélyesebb tekintettel.

– Jó látni téged, Stephen – jegyzi meg.

– Engem is boldoggá tesz, ha találkozhatok Elizabeth barátaival – Stephen felpillant a sakktábláról. – Bármikor szívesen látjuk. Mindig örülünk az új arcoknak.

Joyce nem szól semmit, de Elizabeth tudja, mit jelentenek Stephen szavai.

Bogdan lép, amit Stephen halk tapssal díjaz.

– Lehet, hogy más az illata, de a játéka ugyanolyan – jelenti ki Stephen.

– Nem is más az illatom – tiltakozik Bogdan.

– De igen – vágja rá Joyce.

Elizabeth megragadja az alkalmat, és a telefonjára sandít.

Van a maga számára egy feladatom.

Elizabeth érzi, ahogy végigárad benne az adrenalin. Túl nagy volt a csend mostanában. Egy nyugdíjas látszerész fának ütközött a mopedjével, aztán volt egy kis perpatvar a tejesüvegek kapcsán, de nagyjából ennyi izgalom volt az életében. Jól hangzik az egyszerű élet, de most, egy gyilkossági ügy kinyomozásának kellős közepén, amikor naponta kap fenyegető üzeneteket, Elizabeth rájön, mennyire hiányzott neki a veszély.

7.

Chris Hudson főfelügyelő egyedül vág keresztül a dermesztően hideg tengerparton a süvítő szélviharban. Egy langyos papírpoharat szorongat a kezében, amiben teára emlékeztető lötty van. Az előbb vette egy tengerparti kávézóban, ahol nem kapta meg a visszajárót, és még a személyzeti mosdót sem használhatta.

Chris jókedvét azonban semmi sem ronthatja el. Most az egyszer végre nagyon jól alakulnak a dolgai.

A helyszínelő kidugja a fejét a kiégett minibuszból, ami, mint egy rémisztő rák, a kavicsok és a hínár között hever.

– Egy pillanat.

Chris erre csak legyint, és komolyan is gondolja.

Miért ilyen boldog? A válasz egyszerre könnyű és bonyolult.

Chris szerelmes valakibe, és ez a valaki is szerelmes belé.

Egyszer biztosan pofára fog esni, de még nem történt meg. Hirtelen arcon csapja egy csipszeszacskó, ami a levegőben akrobatikázik. A szerelmet nem lehet legyőzni.

Mi van, ha Chris mégsem fog pofára esni? Lehetséges volna? Chris és Patrice. Patrice és Chris. Óvatosan kikerüli a minibusz körül szanaszét szóródott injekciós tűket. A heroinfüggők imádják a tengerpartot. Lehet, hogy Patrice-szel fog megöregedni? Sorozatokat néznek majd, és termelői piacokra járnak? Két kéz, két szív. Patrice kedvéért nemrég megnézte a West Side Storyt, és nem is volt olyan rossz, ha az ember túltette magát azon, hogy táncolnak és énekelnek benne. Lehetséges volna?

Chris Donna De Freitasra pillant, aki alig bír talpon maradni a széllel szemben, az arca alig látszik ki vízhatlan dzsekijének kapucnija alól. Donna Chris társa – hivatalosan még mindig a mentoráltja, de a kapcsolatuk nem egészen így működik –, emellett Patrice lánya. Chris már eddig is sokkal tartozik neki.

Donna is elég boldognak tűnik az időjárás ellenére. Hátat fordít a szélnek, és a kesztyűjét a fogaival leráncigálva válaszolni kezd a telefonján egy üzenetre, amit most kapott. Donnának tegnap este randija volt, és elég szemérmesen hallgat erről az ügyről. Chris nem tudja biztosan, miként alakult, de abból ítélve, hogy Donna idefelé jövet az A Whole New Worldöt dúdolta a kocsiban, vannak sejtései. Talán Patrice-nek sikerül kiderítenie, ki lehet a titokzatos férfi.

A minibusz, amiből csak egy deformálódott, megolvadt fémkeret maradt, szénfeketén rajzolódik ki a tenger és az ég szürkeségéből. Egy gyerekotthoné volt. Egyelőre még nem azonosították a sofőrülésen heverő hullát. Chris még soha nem tűnődött el azon, milyen gyönyörű is a tenger. Cipője talpával egy törött sörösüveg nyakára tapos. Még nagyobb erőre kap a szél, jeges tűkkel döfködve Chris arcát. Fenséges, ha az ember rászánja az időt, hogy odanézzen és magába szívja a látványt.

Chris ráadásul majdnem tíz kilót fogyott. Nemrég L-es pólót vett magának, a szokásos XL-es méretű helyett, arról nem is beszélve, hogy régen szégyenszemre néha kénytelen volt XXL-eset is venni. Most már lazacot és brokkolit eszik. Olyan gyakran eszik brokkolit, hogy már le tudja betűzni, anélkül, hogy megnézné, hogyan írják. Az idejét sem tudja, mikor evett utoljára Tobleronét.

Chris telefonja megrezzen. Nemcsak Donna kaphat rejtélyes üzeneteket. Chris megnézi, ki küldte, és látja, hogy Ibrahim. Ha Elizabeth küldte volna, az ember rögtön tudná, van oka az aggodalomra. Ibrahimnál ötven-ötven százalék az esélye. Ibrahim ezt írta:

Jó napot, Chris! Ibrahim vagyok. Remélem, ezt az üzenetet nem küldöm alkalmatlan pillanatban. Az ember soha nem ismerheti mások időbeosztását, különösképpen azokét, akik az igazságszolgáltatás berkeiben dolgoznak, javarészt rendszertelen beosztásban.

Az üzenet utáni pontok arra utalnak, hogy Ibrahim a folytatást fogalmazza. Chris kivárja. Hat hónapja még ez az egész nem létezett. Se Patrice, se Donna, se a csütörtöki nyomozóklub. Valójában velük kezdődött minden. Mintha valamiféle varázserővel bírna ez a négy ember. Igaz, nem is olyan régen halálra ítéltek két férfit a fairhaveni mólón, és elképesztően sok pénzt loptak el, de akkor is volt bennük valami varázslatos.

– Kinek írsz? – kérdezi Donnától, túlkiabálva a szelet. Egy próbát megér.

– Beyoncénak – kiáltja vissza Donna, és tovább pötyög.

Chris telefonja megrezzen. Megint Ibrahim az.

Kérem, bocsássa meg, ha amit kérni szándékozom, meghaladná barátságunk határait, de azon tűnődtem, vajon módjában állna-e utánanézni két régi aktának? Meggyőződésem, hogy érdekesnek találná őket, és őszintén remélem, hogy tudja, nem kérném erre, ha a helyzet, amelybe kerültünk, nem kényszerítene rá.

Újabb pontok utalnak a folytatásra.

Chris és Donna nemrég találkoztak a kenti rendőrfőnökkel, egy Andrew Everton nevű pasassal. Jó zsaru, kiáll az embereiért, de ha valaki túllépné a határt, azzal nem bánik kesztyűs kézzel. Szabadidejében regényeket ír álnéven. Saját maga jelenteti meg őket, csak a Kindle-ön kaphatóak. Chris azt hallotta egy kollégájától, hogy abban van ma a nagy lóvé, de Andrew Everton még mindig egy régi Opel Vectrával jár, szóval a kollégájának talán még sincs igaza.

Andrew Everton közölte velük, hogy mindketten kitüntetést fognak kapni a kenti rendőrgálán. Annak elismeréseként, hogy elkapták Connie Johnsont. Jó, ha néha elismerik az embert. A rendőrfőnök irodáját büszke rendőrtisztek fotói díszítették. Mind hősök. Chris manapság már Donna és Patrice szemével tekint az efféle dolgokra, és feltűnik neki: csak férfiak láthatók a képeken, kivéve kettőt: az egyiken egy nő, a másikon meg egy kutya van. A rendőrkutyát is kitüntették. Chris észrevesz egy tengeri kagylóba gyűrt használt gumit. Az élet maga a csoda.

Újabb üzenet Ibrahimtól. Remélhetőleg végre a lényegre tér.

A két ügy, amelyekre az imént küldött üzenetemben utaltam, Bethany Waites halála és Heather Garbutt pere, akit bűnösnek ítéltek csalás vádjában. Mindkettő 2013-ban történt. Különösképpen kérdéses, hol tartózkodott Bethany Waites 22 óra 15 perc és hajnali 2 óra 47 perc között azon az éjszakán, amikor meggyilkolták. Akárcsak az, hogy ki tartózkodott vele a kocsijában. Hálás köszönettel fogadunk minden információt. A mielőbbi viszontlátásra, drága barátom! Adja át szívélyes üdvözletemet Patrice-nek, igazán derék asszonyra lelt a személyében. Tudja, a kapcsolatok titka sokszor az,…

Chris abbahagyja az olvasást. Mindkét esetre emlékszik, Bethany Waitesére és Heather Garbuttéra is. Nézzen utánuk? Még szép, hogy utánuk néz, micsoda kérdés. Egy nap még lapátra teszik a csütörtöki nyomozóklub miatt, sőt talán kinyiffan miattuk, de megéri a kockázatot. Chrisnek az az érzése, valaki az ő kedvéért varázsolta oda őket, hogy megmentse. A csütörtöki nyomozóklubnak köszönheti Donnát, Donnának Patrice-t, neki pedig a pirított tofut. És mind hatalmas boldogságot hoztak Chris életébe.

Donna Chrisre pillant.

– Miért vigyorogsz?

Mire Chris megvonja a vállát.

– Te miért vigyorogsz?

– Csak nem az anyám írogat neked?

– Azokat nem nyithatom meg nyilvánosan. Különben bevinne az erkölcsrendészet.

Donna Chrisre ölti a nyelvét.

– Ibrahim azt akarja, nézzünk utána egy ügynek.

– Ne is mondd! Valami Bethany nevű nő, aki lehajtott egy szikláról a kocsijával?

– Hát te meg honnan a fenéből…

Donna csak legyint erre.

Chris kibámul a tengerre, Donna pedig odasétál mellé. A szürke felhők gyászos feketévé változnak, csípős, sós permet csapódik az arcukba a tenger felől, amit felkorbácsolt a szél. Égett fém és műanyag szaga keveredik a rothadó hullaszaggal, belemarva Chris és Donna torkába. Két sirály vív hangos és dühödt csatát egymással egy műanyag szatyorért.

– Gyönyörű! – szólal meg Chris.

– Meseszép – helyesel Donna.

8.

Elizabethnek a biztonsági kamerák jártak a fejében. Hogy a fenébe lehet az, hogy nem rögzítették Bethany kocsiját, amikor keresztülhajtott Fairhavenen? Mielőtt Elizabeth sétálni indult, rá is csörgött Chrisre, és a férfi ezzel vette fel a telefont: „Már vártam a hívását.”

Elizabeth megkérdezte Christ, utána tudna-e nézni, mire a férfi közölte, most neki is megvan a maga hullája, amit ki kell nyomoznia. Elizabeth erre gratulált Chrisnek, hogy a rendőrfőnök kitüntetésre terjesztette fel, és emlékeztette rá, milyen szerepet is játszott Connie Johnson elfogásában.

Így hát Chris beleegyezett abba, hogy utánanéz a kameráknak.

Elizabeth és Stephen újabban minden délután sétálnak egyet. Ugyanazon az útvonalon, ugyanabban az időben. Ha esik, ha fúj.

Keresztülvágnak az erdőn, végig a temető oldalában, ahol Elizabeth nem is olyan régen ásatásokat végzett, majd elhaladnak az új épületek mellett, amelyeket nemrég kezdtek felhúzni a dombtetőn. A tágas mezőre érve megállnak, elővesznek egy laposüveget, és a tehenekkel diskurálnak.

Stephen minden tehenet saját névvel és személyiséggel ruházott fel, és mindennap kommentálja Elizabethnek a legújabb tehénügyi fejleményeket. Ma például arról beszél, hogy Daisy megcsalta Briant Edwarddal, egy fiatalabb és vonzóbb bikával a szomszédos legelőről, ezért Daisy és Brian most tehénterápiával próbálkoznak. Elizabeth iszik egy korty whiskyt, és kijelenti: a Daisy meglehetősen fantáziátlan név egy tehénnek.