A fordítás alapjául szolgáló mű:

Rod Dreher: The Benedict Option

Published by arrangement with Black Inc.,
the David Black Literary Agency

335 Adams Street, Suite 2707, Brooklyn, NY, USA.

Copyright © 2017 by Rod Dreher

Fordította, a jegyzeteket kiegészítette és az utószót írta

BAKOS GERGELY OSB

Borítóterv

Romvári János

Hungarian translation © Bakos Gergely, 2026

Átdolgozott kiadás © Hitel Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó Gorácz Anikó

Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba

A szöveget gondozta Virág Gábor

hitelkonyvkiado.hu

ISBN 978-615-7071-57-5

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Ken Myers számára

Tartalom

Előszó a magyar kiadáshoz

Előszó az amerikai paperback kiadáshoz

BEVEZETÉS – Az ébredés

1. A vízözön

2. A válság gyökerei

Reneszánsz és reformáció

Fölvirrad a felvilágosodás

Demokrácia, kapitalizmus, romantika: a gyászos 19. század

Erósz diadala

3. Egy életszabály

Rend

Imádság

Munka

Aszkézis

Stabilitás

Közösség

Vendégszeretet

Egyensúly

Az élet egyetlen nagy tragédiája

4. Újfajta keresztény közélet

Értékek alapján szavazni. Kezdet és vég

Hagyományos közélet. Mit tehetünk még?

Politikaellenes politika

5. Időtálló egyház

Fedezd föl újra a múltat!

Térj vissza a liturgikus ünnepléshez!

Tanuld meg újra az aszkézis hagyományos keresztény erényét!

Vedd szorosabbra az egyházi fegyelmet!

Jósággal és szépséggel evangelizálj!

Teljes szívből fogadd el a száműzetést s a vértanúság esélyét!

6. A keresztény falu eszméje

Legyen otthonunk házi monostor!

Ne féljünk a saját utunkat járni!

Ne bízzunk meg vakon gyermekeink barátaiban!

Ne bálványozzuk a családot!

Éljünk közelebb közösségünk tagjaihoz!

Alakítsuk egyházunkat valóban közösségi hálózattá!

Építsünk az egyházhatárokon túlnyúló kapcsolatokat!

Szeressük, de ne bálványozzuk a közösséget!

Ne játsszuk ki a tökéletességet az elég jó ellenében!

7. Az oktatás mint keresztény képzés

Biztosíts családodnak helyes nevelést!

Tanítsuk a Szentírást a gyerekeknek!

A fiatalok merüljenek el a nyugati civilizáció történetében!

Vedd ki gyerekeidet a nyilvános iskolákból!

Ne csapd be magad keresztény iskolákkal!

Indíts klasszikus keresztény iskolákat!

Nincsen klasszikus keresztény iskola? Akkor a gyerek legyen magántanuló!

Szent Benedek válaszútja s az egyetem

Vissza a klasszikusokhoz, aztán előre a jövőbe!

8. Kemény munkára készülődve

Mire jó a munka?

Tömjént gyújtani a császárnak

Légy okos!

Légy merész!

Légy vállalkozó kedvű!

Vásárolj keresztényektől, még akkor is, ha többe kerül!

Építs ki keresztény szakmai hálózatokat!

Fedezd föl újra a mesterségeket!

Készülj föl arra, hogy szegényebb leszel, s még inkább a peremre szorulsz!

9. Érosz és az új keresztény ellenkultúra

Szex és a megtestesülés

A történelem legforradalmibb forradalma

Ne alkudj meg a fiatalok kedvéért!

Ismerd el, hogy a nemiség jó dolog!

Nem elég moralizálni

A nemi nevelés elsősorban a szülők föladata!

Közösségedben szeresd és támogasd a nem házasokat!

Minden eszközzel küzdj a pornográfia ellen!

10. Az ember és a gép

A technológia erkölcsileg nem semleges

Az internet mint a cseppfolyós modernitás zsilipje

Aszketikus gyakorlatként kezdd el a digitális böjtöt!

Vedd el a gyerekektől az okostelefonokat!

Ne keverd a közösségi médiumokat az istentiszteletbe!

Használd a két kezed!

Kérdőjelezd meg a haladást!

Végkövetkeztetés: a benedeki döntés

Köszönetnyilvánítások

Utószó

„Keljünk föl tehát végre-valahára
a Szentírás serkentő szavára:
»Itt az óra, hogy felébredjünk az álomból!«”

(Róm 13,11)

SZENT BENEDEK REGULÁJA

Előszó a magyar kiadáshoz{1}

Négy év telt el azóta, hogy könyvem – röviddel Donald Trump elnöki beiktatása után – az Egyesült Államokban először megjelent. Írásomban óvatos reményt fogalmaztam meg azt illetően, hogy Trump esetleg némileg javíthat a keresztények helyzetén, ugyanakkor fölhívtam a figyelmet a keresztényekre váró általános válság folytatására. Nem olyasfajta nehézség ez, amit a politika képes megoldani.

Nem lep meg, hogy Trump 2020-as választási veresége után hazámban egyre többen kezdik venni könyvemet. A Trumpban bízó keresztények mostanra beláthatják, hogy ő a legjobb esetben is csupán időlegesen és korlátozott értelemben tudta visszafogni kultúránkat az ateizmus irányába tartó s a hagyományos keresztény erények elleni fordulattól. A legrosszabb esetben pedig gyorsította e változást, mivel szembeszökő romlottsága, valamint hozzá nem értése ellenére konzervatív keresztények szenvedélyes támogatását élvezte.

Most, Joe Biden Amerikájában, a hagyományos keresztényeket s azon dolgokat, amikben hiszünk, több megvetés éri, mint valaha. Gondolatban még avval az erőszakos tömeggel is társítják őket, amelyik január 6-án megszállta a Capitoliumot s megpróbálta megakadályozni az elnökválasztás hitelesítését. Igazságtalan e vád? Természetesen: igen. Ám ez egy új világ az amerikai keresztények számára. Joe Biden elnököt, egy nagyon liberális katolikust – aki teljes mértékben támogatja az abortuszhoz való jogot, a melegházasságot meg a genderideológiát – a médiumok most egy igazi keresztény mintaképeként dicsérik.

Időközben a rasszizmussal és homoszexualitással kapcsolatos megosztottságuk a keresztény egyházakat belülről szaggatja szét. Számos keresztény, különösen a fiatalabbak, azt akarják, hogy az egyházak kereszteljenek meg egy az elit oktatási és kulturális intézményeken{2} végigsöprő erőteljes szekuláris ideológiát: az embereket a rasszuk alapján meghatározó identitáspolitikát. Továbbá követelik, hogy az egyházak fogadják el: a homoszexualitás nem bűn, a transzneműséget pedig ünnepelnünk kell. Az új erőre kapó baloldal jól látja a kedvező alkalmat. 2021 januárjában saját ortodox egyházközségem egy baloldali elitcsoportosulása megpróbálkozott avval, hogy egy ortodox szemináriumban tervezett előadásomat töröljék – azon az alapon, hogy hagyományos nézeteim miatt ártalmas alak vagyok. Kudarcot vallottak – ám számos amerikai egyházban sikerrel jártak volna.

Valójában Amerikában manapság olyannyira komoly a helyzet, hogy az egykor a szovjet blokkban élő bevándorlók arra figyelmeztetnek minket: az amerikai élet kezdi az általuk elhagyott kommunista világra emlékeztetni őket. Az amerikai fülben e panasz fölösleges, túlzó riogatásként hangzik, ám mikor ezen állításokat közelebbről megvizsgáltam, megváltozott a véleményem – 2020-ban pedig megjelentettem egy könyvet Live Not By Lies címmel azért, hogy a keresztényeknek elmagyarázzam e pillanat veszélyeit.{3} Abban a könyvben arra biztattam az amerikai olvasókat, hogy tanuljanak a szovjet blokk keresztényeinek tapasztalataiból – miközben fölkészülünk az életre a totalitarizmus e finomabb változatában.

Amikor e könyvön dolgozva 2019-ben Magyarországon jártam s riportokat készítettem emberekkel, Budapesten beszéltem egy fiatal katolikus nővel. Elmondta nekem, hogy kevés barátja katolikus, azok pedig, akik még mindig katolikusként határozzák meg magukat, semmi olyat sem akarnak elfogadni a katolikus tanításból, ami ellentmond vágyaiknak. E fiatal nő kortársai ugyanabban hisznek, mint amiben amerikai nemzedéke: hogy az élet célja a független Én kielégítése. Ugyanazt az álmegoldást akarják, amit Aldous Huxley Szép új világ című regényében a diktátor ajánl föl egy másképp gondolkodónak: egy „könnyek nélküli kereszténységet”.{4}

Kereszténységet akarnak kereszt nélkül. Azonban a kereszt nélküli kereszténység egyáltalán nem kereszténység. Ha olyan kereszténységet fogunk fölépíteni, amelyik képes kiállni mind a tényleges üldözést, mind a kereszténység utáni széteső Nyugat passzív hanyatlását, akkor meg kell tanítanunk magunkat arra, mit jelent a szenvedés elviselése – s nem csupán a szenvedés elviselését kell megtanulnunk, hanem azt is, hogy örömöt találjunk benne. A modern emberek nem szívesen hallják ezt. Ám ez az igazság.

Az Egyesült Államokban jelen könyvem számos bírálója avval vádolt meg, hogy a keresztényeket a társadalomból való menekülésre buzdítom. Nem így van. Stratégiai visszavonulásra szólítok föl – amolyan korlátozott mértékű dunkerque-i evakuációra a kultúrharcból annak érdekében, hogy a küzdő egyháznak legyen tere újra sorait rendezni, tagjait újra kiképezni és ismét belekapcsolódni a hosszú küzdelembe – Szent Benedek válaszútja nem légvárépítésre vagy tétlenségre hív. Sokkal inkább arra, hogy mélyebben figyeljünk oda a spirituális fegyelemre és ellenálló keresztény közösséget építsünk saját magunk érdekében, valamint annak a világnak az élete érdekében, melynek szolgálatára Krisztus hív bennünket.

E könyv végső soron az igaz reményről szól – nem hamis derűlátásra alapozott reményről, hanem olyanról, amelyik az egyház helyzetének a valósághoz hű fölmérésén, valamint azon alapul, hogy újra magunkévá tesszük az egyháznak a modern időkben feledésbe merült, mélységes spirituális kincseit. Jóllehet az elmúlt néhány év során könyvem folyamatos támadásoknak kitett olvasóinak jó adag aggodalmáról értesültem, rendkívüli örömet szerzett számomra, mikor azt hallottam, hogy amerikai keresztények között könyvem egyházközségeket, iskolai osztályokat és könyvklubokat ihletett arra, hogy együtt olvassák s vitassák meg maguk között, miként válaszoljanak rá egyénileg, a családban és az egyházközségben. Ők pontosan azt teszik, amire keresztény olvasóimat bátorítom: „kreatív kisebbségként” vállaljuk föl új szerepünket és közösségeinkkel karöltve dolgozzuk ki a legjobb módjait annak, hogy fölépítsük a benedeki utat ott, ahová Isten helyezett minket. Azt remélem, könyvemből a magyar keresztények hasonló ihletet kapnak.

Miközben úgy tűnik, civilizációnk a Római Birodalom útját fogja járni, a hozzá tartozó nemzetek között egyre többen teszik föl maguknak – és egymásnak – a kérdést, hogyan legyenek mai Szent Benedekek, akik megőrzik azt az élő hitet, amelyik a birodalom bukása közepette életre szülte civilizációnkat. Ráébrednek arra az erőteljes igazságra s kezdik magukévá tenni azt, amit e mondás közvetít: „A hagyomány nem a hamvak imádását, hanem a tűz megőrzését jelenti.”{5}

Rod Dreher

USA, Louisiana, Baton Rouge

2021. január

Előszó az amerikai paperback kiadáshoz

2016-ban jó néhány konzervatív keresztény szavazott Donald Trumpra. Ily módon nem két rossz közül választották a kisebbet, hanem ama őszinte meggyőződésben cselekedtek, hogy Trump Amerikát újra naggyá fogja tenni – keresztény értelemben. Jelen könyvem röviddel a beiktatás után jött ki, s óvatos reményt kínált arra, hogy az új elnök mellékes ügyeken valamit lendíthet előre. Mindazonáltal mára az igazi hívők közül kizárólag az gondolhatja egyáltalán, Trump elnöksége valamiféle amerikai keresztény újjászületés kezdetét jelenti, aki igencsak áltatja magát.

Írásom első megjelenése óta semmi olyasmi sem történt, ami mondanivalója sürgős voltát enyhítené. Valójában a Legfelsőbb Bíróságnál elért győzelem ellenére azt mondhatjuk: a keresztények helyzete rosszabb lett, mint amilyen Hillary alatt volt.

Egyrészt a keresztény jobboldal saját becsületén esett csorba, hiszen Trump személyében továbbra is olyan embert támogatnak, akinek gyanús üzleti ügyletei vannak, zaklatja a nőket, nagyképűen kérkedik, rasszistákat tűr meg, valamint nem tiszteli az igazságot – mindezeket pedig a keresztény tanítás elítéli. Amint a Charlottesville-ben történt erőszakos eseményekre adott ügyetlen elnöki válasz kapcsán a Wheaton College{6} professzora, Ed Stetzer írta a Christianity Today-ban: „Keresztény! Amennyiben már képtelen vagy az elnököt bírálni, elveszítetted a prófétai tanúskodás érzékét. Ez pedig tragédia.” Számos evangelikál{7} keresztény – elsősorban egyetemi lelkészek – vallotta meg nekem, hogy attól félnek: e botrányból az egyház nem fog magához térni. Hiszen azok, akiket Isten embereinek hívnak, egy istentelen vezetőt támogatnak – cserébe a hatalomért.

Ráadásul ezen hatalom ígérete, meglehet, sosem fog testet ölteni. Röviddel hivatalba lépése után Trump nagy csinnadrattával elnöki rendeletet adott ki a vallásszabadság védelmében. E törvény azonban lényegében hatástalannak bizonyult. Annak ellenére, hogy látszólag egy, a vallásszabadság mellett kiálló elnök ül a Fehér Házban, az ügy iránt a republikánusok vezette kongresszus alig tanúsított érdeklődést.

Egy bennfentes konzervatív jegyezte meg Washingtonból:

– Hozzá se akarnak nyúlni.

Miközben az „mi oldalunkon álló” elnök pártjával karöltve elmulasztja megvédeni azokat, akik kiállnak a keresztény erkölcs és az emberről szóló keresztény tanítás mellett, a támadás folytatódik. 2017-ben, Minnesota államban egy szövetségi bíró két olyan keresztény videóst marasztalt el, akik azt állították, hogy egyneműek házasságának filmezése vallásszabadságra vonatkozó jogaikba ütközik. Írásba foglalt véleményében a bíró álláspontjukat rasszizmushoz hasonlította. John Inazu jogászprofesszor, a vallási szabadságjogok jeles szakértője szerint amennyiben a homoszexualitással kapcsolatos hagyományos keresztény tanításhoz való ragaszkodást mind a kultúra, mind pedig a jog területén a rasszista megszállottság pontos megfelelőjeként kezdik kezelni, akkor a konzervatív keresztények számára „a játszma véget ért”.

Mindeközben néhány egyházat a következményektől való félelem tartott vissza attól, hogy kiálljon olyan keresztény főiskolák és iskolák védelmében, melyek a vallásszabadságjogokért vívott küzdelem arcvonalán állnak. Egy kaliforniai keresztény iskola tisztségviselője mondta el nekem a következőket: Néhány kollégája államukban gyülekezeteket kísérelt meg mozgósítani annak érdekében, hogy vallásos kollégáikat megvédjék a törvénykezés olyan melegjogi húzásaitól, amelyek várhatóan konzervatív intézmények eltörlését eredményezik. A legtöbb kaliforniai lelkipásztor azonban hallgatott. E keresztény vezetők készséggel vártak csöndben a partvonalon, miközben azt nézték, keresztény kollégáik hogyan adják meg magukat a császárnak, avagy miként csukják be a boltot.

– Attól féltek, vakbuzgónak bélyegzik őket – mondta.

Az elmúlt esztendőben tett útjaim során keresztény főiskolák kampuszain meg másutt beszéltem jelen könyvem témájáról. Közben rengeteg olyan kereszténnyel találkoztam, akik egy olyan jövő miatt nyugtalankodnak – sőt, aggódnak –, amely jóval bizonytalanabb annál, semmint akár csak néhány éve képzelték. Ámbár sokféle aggodalmuk van, számtalan beszélgetésből világosan kiderült a következő: attól félnek, fölnőtt ifjú gyermekeik el fogják hagyni a keresztény hitet. Ez aggasztja őket. Meg saját tehetetlenségük érzése is a relativizmus egy olyan kulturális áramlatával szemben, amely épp sok fiatal keresztényt sodor magával sebesen, kifelé egy szekularista tengerre.

Oly hosszú ideig hallgattuk azt, hogy a republikánus uralom fönn fogja tartani a keresztény erkölcsöket, gyermekeink jövője pedig biztosítva lesz. Most a Fehér Házat és a kongresszust republikánusok uralják. Láthatjuk ezen ígéret hamisságát.

Azonban még ha a hagyományos cselekvés hasztalannak is bizonyul, akkor sem várhatjuk ki a növekvő sötétség végét azon az alapon, hogy a kultúra egyszerűen egy fejlődési szakaszon esik át. A külső, szekularizáló kultúra nyomása erősödik. Közben pedig az egyház belső tartószerkezetei épp omladoznak. Ha megpróbálunk elrejtőzni a kereszténység utáni Amerika kemény valósága elől, esetleg megőrizhetjük higgadtságunkat. De milyen áron?

Könyvem számos bírálójának vádja szerint arra buzdítom a keresztényeket, hogy gyorsan hagyják el a süllyedő hajót. Szó sincs erről. Miközben stratégiai visszavonulásért emelem föl szavam – amolyan korlátozott mértékű dunkerque-i hadműveletért egy kultúrharcban, hogy a harcoló egyháznak legyen tere rendezni sorait, átképezni csapatait, majd újra csatába szállni –, nem menekülést vagy tétlenséget hirdetek. A fölszólítás inkább a spirituális fegyelem iránti mélyebb odafigyelésre vonatkozik, valamint arra, hogy ellenálló keresztény közösséget építsünk, mind saját magunk érdekében, mind pedig ama világ életéért, amelynek szolgálatára Krisztus hív bennünket. Végül is, e könyv az igazi reményről szól – arról, amely nem hamis optimizmuson alapul, hanem azon, hogy a valóságra odafigyelve értékeljük ki az egyház helyzetét, meg hogy újra termékeny módon éljünk a modern időkre feledésbe merült, mélységes spirituális kincseivel.

Noha az elmúlt esztendőben könyvem folyamatos támadásoknak kitett olvasói jócskán osztották meg velem aggodalmaikat, mérhetetlen öröm azt hallanom, hogy írásom egyházi közösségeket, iskolai osztályokat meg könyvklubokat lelkesített föl arra, hogy közösen olvassák, egymás között pedig megvitassák, miként tudnak reagálni egyénileg, családilag és gyülekezetileg. Pontosan azt cselekszik, amire a keresztény olvasókat bátorítom: hogy tegyük magunkévá új szerepünket egy „kreatív kisebbségként”, közösségeinkkel karöltve pedig dolgozzuk ki a legjobb lehetőségeket a benedeki válaszút{8} megvalósítására ott, ahova Isten rendelt bennünket.

Tavaly ősszel ott voltam a hallgatóság soraiban, amikor Ben Sasse, az Egyesült Államok nebraskai republikánus szenátora egy keresztény jótékonysági rendezvényen beszélt. A szenátor – történész, egyúttal hívő keresztény – a földkerekség leghatalmasabb nemzetének belső politikai-hatalmi köreiben dolgozik. Tisztsége bizonyos mértékig egyedülálló rálátást ad neki. Így észreveheti, mi közeledik a látóhatáron. Egyetemi történeti tanulmányai pedig olyan tájékozott nézőpontot biztosítanak, ahonnan meg tudja ítélni korunk jelentését. Az ember azt várhatta volna, hogy egy olyan vezető amerikai politikus, akinek nevét nemrég többen lehetséges elnökjelöltként emlegették, politikai programot kínál a tömegnek. Sasse szenátor nem ezt tette.

Inkább azt szorgalmazta, hogy keresztény hallgatósága idejét és anyagi javait olyan stratégiák kidolgozásának szentelje, amelyek közösségeik gyökereit megszilárdítják a krónikus gazdasági széthullás, közösségi-családi szétesés, valamint hűtlenségek e korszakában.

Sasse azt mondta, hogy a hívőknek „ki kell találniuk, miként értékelhetik újra a helyet és a helyi vonatkozásokat egy olyan korban, amikor a hely és a helyi vonatkozások a legtöbb ember számára eltűnőben vannak.”

Biztos vagyok benne, hogy a nebraskai szenátor nem volt ennek tudatában, lényegében azonban arra buzdította a keresztényeket: tegyék magukévá a benedeki válaszutat. Nem szükségszerűen saját maguk megmentése érdekében, hanem azért, hogy szolgálatára legyenek azon közösségeknek, családoknak és egyéneknek, akiket a cseppfolyós modernitás{9} tomboló árja kemény próba elé fog állítani, vagy darabokra fog tépni.

Kulturális nehézségekre politikai megoldás nem létezik – a szóban forgó nehézségek pedig lényegében spirituális természetűek. Civilizációnkban erősödik a válság érzése, jócskán túlmutatva a vallásos hagyományokhoz ragaszkodók körén. Az Economist egyik volt szerkesztőjének, Bill Emottnak borús jövőt sejtető könyve, A Nyugat végzete{10} ugyanabban a hónapban jelent meg, mint a Szent Benedek válaszútján. Mint Emott írja, igen sokan attól félnek, hogy a liberális demokrácia és modern életmódunk összeomlása közeledik. Franciaországban már megszokott dolog, hogy a sikerlistákat a nemzet és Európa „öngyilkosságáról” szóló könyvek vezetik.

Amint civilizációnk a Római Birodalom pályáját látszik követni, egyre több keresztény teszi föl magának – meg a többi kereszténynek – azt a kérdést, hogyan legyenek olyan mai Szent Benedekek, akik elevenebben őrzik meg ama hitet, amely egykor egy birodalom bukása közepette szülte életre civilizációnkat. Kezdenek ráébredni arra a hatalmas igazságra, s kezdenek jogot formálni arra, ami a következő mondásban fejeződik ki: „A hagyomány nem a hamvak imádását, hanem a tűz megőrzését jelenti.”

Rod Dreher

BEVEZETÉS
Az ébredés

Fölnőtt életem legnagyobb részét hívő keresztény, egyszersmind elkötelezett konzervatív emberként éltem le. E kettő között nem láttam ellentmondást egészen 1999-ig, amikor feleségemmel elsőszülött gyermekünk világrajöttét köszöntöttük. Semmi sem változtatja meg oly mértékben egy férfi életszemléletét, mint amikor azon kell elgondolkodnia, milyen világot kapnak gyermekei örökségül. Velem is így történt.

Matthew épp első lépéseit tette, én pedig kezdtem rájönni arra, hogyan változnak politikai nézeteim. Közben igyekeztem gyermekünket hagyományos keresztény elvek szerint nevelni. Töprengeni kezdtem: a konzervativizmus fősodra vajon pontosan minek a megőrzésén fáradozik.{11} Megvilágosodott előttem, hogy konzervatív társaim néhány olyan ügyért is kiállnak – főleg a piac iránti kritikátlan lelkesedésükre gondolok –, amelyek bizonyos körülmények között épp azt áshatják alá, amit hagyományokhoz ragaszkodó emberként a legfontosabb megőrzendő intézménynek tartottam: a családot.

Másrészt egyre inkább úgy láttam, hogy az egyházak, saját egyházammal együtt, nagyobbrészt hatástalanok a kulturális hanyatlás elleni harcban. A hagyományos, történeti kereszténységnek – legyen az katolikus, protestáns vagy ortodox – erőteljesen szembe kellene szegülnie a modernitás gyökeres individualizmusával és szekularizmusával. Ámbár állítólag a konzervatív keresztények kultúrharcot folytattak, szemmel láthatólag az enyéim alig-alig küzdöttek – leszámítva az abortuszt és a melegházassági kérdéseket. Úgy látszott, megelégszünk avval, hogy egy olyan fogyasztói kultúra lelkipásztori kiszolgálói legyünk, amelyik rohamosan veszíti el a keresztény élet jelentése iránti érzéket.

2006-os, Csikorgó konzervatívok című könyvemben,{12} amelyik az általános kultúrával szembeszegülő, hagyományhű, konzervatív érzékenységet vizsgálta, megemlítettem Alasdair MacIntyre filozófus munkásságát.{13} MacIntyre szerint a nyugati civilizáció elveszítette tájékozódási képességét, s el fog jönni az az idő, amikor erényes férfiak és nők meg fogják érteni, hogy azok, akik a hagyományos erények szerint akarnak élni, ezt nem tehetik meg úgy, hogy továbbra is teljes mértékben részt vegyenek a többségi társadalom életében. Ezek az emberek meg fogják találni a módját annak, hogy újfajta közösségekben éljenek – Szent Benedekhez, a nyugati monasztikus{14} szerzetesség atyjához hasonlóan, aki a római civilizáció összeomlására egy szerzetesrend megalapításával válaszolt.

A MacIntyre jósolta stratégiai visszavonulást „Benedek válaszútjá”-nak neveztem.{15} Arról van szó, hogy komoly keresztény konzervatívokként Amerikában már nem folytathatjuk úgy, mintha mi sem történt volna. Közös és kreatív megoldásokat kell kifejlesztenünk annak érdekében, hogy kitarthassunk hitünk és értékeink mellett egy olyan világban, amely ezekkel szemben egyre inkább ellenségessé válik. Választanunk kell majd aközött, hogy valóban gyökeres értelemben az általános kultúrával szembeszegülő keresztény élet mellett döntünk, vagy pedig beolvadásra ítéljük gyermekeinket s unokáinkat.

Az elmúlt évtized során folyamatosan írtam itt-ott a benedeki útról, azonban egy aránylag szűk konzervatív keresztény körön kívül ennek szemernyi hatása sem volt. Közben az Y nemzedék az Egyesült Államok történetében hallatlan mértékben kezdett elfordulni az egyháztól. Szinte bizonyos: nem tudták, mit hagynak el: új társadalomtudományi kutatások alapján a fiatal fölnőttek szinte egyáltalán nincsenek tisztában a történeti keresztény hit tanaival és gyakorlataival.

A kereszténység folyamatos hanyatlása s a hagyományos értékek elleni egyre növekvő ellenséges érzület 2015 áprilisára beérett arra, hogy Indiana állam a vallásszabadságot visszaállító szövetségi törvényhez{16} hasonló állami rendeletet hozzon. Az új törvény mindössze azok vallásos érdekeit védelmezte érvényesként, akik ellen diszkrimináció miatt emeltek vádat. Az alperesek győzelmét azonban nem biztosította. A törvényt melegjogi aktivisták hangosan tiltakozva szélsőségesnek nevezték – a nagytőke pedig a történelemben először állást foglalt a kultúrharcban, mégpedig határozottan a melegjogok mellett. A testületi nyomás alatt Indiana állam meghátrált – egy hét múlva Arkansas államban ugyanez történt.

Ezzel vízválasztót léptünk át. A történtek megmutatták, hogy a nagytőke kifogásaival szemben még a vörös államok{17} republikánus politikusai sem állnának ki, akárcsak mérsékelt módon, a vallásszabadságért. Az igaz hitű, bibliai kereszténység megvallása szexuális kérdésekben most már a tűrhetetlen vakbuzgóság megnyilvánulásának számított. A konzervatív keresztények döntő vereséget szenvedtek. Új országban éltünk.

Tíz hónap múlva az Egyesült Államok Legfelsőbb Bírósága kimondta az azonos neműek alkotmányos jogát a házasságra. E döntés népszerű volt az amerikai emberek körében, hiszen az elmúlt évtizedben a közvélemény döbbenetes változáson ment át a melegjogokat és az azonos neműek házasságát illetően. Rövidesen az aktivisták és szövetségesük, a Demokrata Párt a transzneműek jogaiért kezdtek nyomulni.

Az Obergefell-per{18} óta azon keresztényeket, akik ragaszkodnak a szexualitásra és a házasságra vonatkozó bibliai tanításhoz, kultúránkban, s egyre inkább a törvény színe előtt is, úgy kezelik, akárcsak a rasszistákat. Ama kultúrharc, amely az 1960-as években kezdődött a szexuális forradalommal, most a keresztény konzervatívok vereségével ért véget. A baloldali kultúra – egyre inkább az amerikai kultúra fősodra – egyáltalán nem kíván háború utáni békében élni. Keményen, irgalmatlanul nyomul előre. Ezt csak elősegíti azon keresztények ostobasága, akik nem értik, mi folyik. Ne hagyják becsapni magukat: legjobb esetben Donald Trump feszültségekkel teli elnöki győzelme mindössze kicsivel több időt ad nekünk arra, hogy fölkészüljünk az elkerülhetetlenre!

A Szent Benedek válaszútjánt azért írtam meg, hogy fölébresszem és arra bátorítsam az egyházat: cselekedjék, az erejét pedig szedje össze, amíg nem késő. Ha azt, ami jön át akarjuk vészelni, vissza kell térnünk hitünk gyökereihez, gondolkodásunkban és gyakorlatunkban egyaránt. El kell majd sajátítanunk a szív olyan erényeit, amelyeket a hívők Nyugaton elfeledtek. Változtatni kell majd életünkön, életmódunkon, mégpedig gyökeresen. Egyszóval: egyházzá kell válnunk, kompromisszumok nélkül, akármibe kerül.

Jelen könyvem nem kínál politikai programot. Nem spirituális kézikönyvről van szó, sem a hanyatlás és bukás miatti szokásos siránkozásról. Igaz, az újkori kultúra hagyományos keresztény szempontból megírt bírálatát kínálja föl, de ami még fontosabb: olyan konzervatív keresztények történetét meséli el, akik úttörő leleményességgel mutatják meg, miként lehet a ránk ereszkedő sötétség e napjaiban örömteli, egyúttal a kultúrával szembeszegülő keresztény életet élni. Azt remélem: példáik megihletik Önöket, Önök pedig saját lakóhelyükön a hasonló gondolkodású keresztényekkel együtt közösen fognak dolgozni az egyházat érő valódi kihívásokra szóló válaszok kidolgozásán. Ha nem akarjuk, hogy a só elveszítse ízét,{19} cselekednünk kell. Már nincs sok időnk. Élesben megy a dolog.

Alasdair MacIntyre szerint „egy új – s minden bizonnyal a történetitől igencsak különböző – Szent Benedekre” várunk. A filozófus egy olyan elhivatott és leleményes vezetőre gondolt, aki úttörő módon mutatja meg, miként éljük a hagyományt közösségben – úgy, hogy az kiállja az idők nagy próbáját. XVI. Benedek emeritus pápa olyan jövőt jósol, amelyben az egyház olyan elkötelezett hívők kis köreiben fog létezni, akik erőteljesen élik a hitet, s akik valamiképpen el lesznek szakítva a társadalom fősodrától annak érdekében, hogy ragaszkodjanak az igazsághoz. Olvassák hát el e könyvet, s tanuljanak azon emberektől, akikkel lapjain találkoznak! Ihlesse meg Önöket a szerzetesek életének tanúsága! Hadd szóljanak mind az Önök szívéhez és értelméhez egyaránt! Aztán pedig Önök kezdjenek tevékenykedni ott, ahol vannak, hogy megerősítsék magukat, családjukat, egyházukat, iskolájukat és közösségeiket!

E könyv első részében meghatározom, hogyan látom azt a kihívást, amit a kereszténység utáni Amerika jelent. Társadalmunk széttöredezésének filozófiai és teológiai gyökereit kutatom föl, s elmagyarázom, hogy a Szent Benedek 6. századi Regulájában testet öltött keresztény erények miként segíthetnek nekünk napjainkban. Olyan monasztikus kézikönyvről van ugyanis szó, amely az úgynevezett sötét középkor{20} folyamán igen lényeges szerepet játszott a keresztény kultúra megőrzésében.

Könyvem második része arról szól, hogy a Regula előírásai szerinti keresztény életmód miként vihető át a modern, konzervatív keresztények életére – tartozzanak bármelyik egyházhoz vagy hitvalláshoz. A félreértések elkerülése végett az „igaz hitű”{21} tehát a hagyományos teológiát követő, protestáns, katolikus és ortodox keresztényekre utalok. A Regula kínálta belátások segítenek visszavonulnunk a politikához, hithez, családhoz, neveléshez és munkához. Részletesen bemutatom majd, e belátások miként nyilvánulnak meg olyan különböző keresztények életében, akiktől az egész egyház tanulhat. Végül pedig a hívők radikális gondolkodásának és cselekvésének döntő jelentőségét mérlegelem a mai életet irányító és az egyház alapjait leginkább szétzúzó két nagy hatású jelenséggel: a szexszel és a technológiával szemben.

Legvégül, remélem, egyet fognak érteni velem abban, hogy a mai keresztények döntés előtt állnak. Az, hogy ma mit választunk, következményekkel jár majd utódaink, nemzetünk és civilizációnk élete szempontjából. Jézus Krisztus azt ígérte: egyházán a pokol kapui sem vesznek majd erőt. Azt azonban nem, hogy a pokol nem győzedelmeskedik nyugati egyházán. Ez rajtunk múlik, s azon, amit itt és most választunk.

Olvasómat arra hívom, az itt következő oldalakat olvasva ne feledje: talán az az igen új és eltérő Benedek, akit Isten egyháza életre keltésére és megerősítésére hív, esetleg éppenséggel … ő maga lehet.

1. A vízözön

Senki sem látta előre az ár jövetelét.

Azon a hétvégén 2016 augusztusában az újság szerint nagy esők közeledtek Dél-Louisiana felé, de ebben számunkra semmi szokatlan sem volt. Louisiana csapadékos hely, főleg nyáron. A meteorológus szerint a következő öt nap alatt összesen 76–152 milliméterre számíthattunk.

Mire elállt az eső, Baton Rouge közvetlen környékére{22} az özönvíz 762 milliméternél több vizet hozott. Folyók meg patakok léptek ki medrükből és szakították át gátjaikat. A sáros ár olyan helyeket tüntetett el, amelyekről soha senki sem gondolta volna, hogy valaha árvizet látnak. Csak percek maradtak arra, hogy az emberek elmeneküljenek házaikból s a magaslatok felé igyekezzenek. Egyeseknek még ennyi idejük sem volt, és szerencsére családjaikkal a háztetőkre másztak föl, ahol aztán a mentők találták meg őket.

Az áradáskor a vasárnapot Baton Rouge-ban egy hevenyészett menedékben töltöttem. Lucas fiammal segítettük ki a Nemzeti Gárda helikoptereiből a menekülteket. Majd tucatnyi más önkéntessel együtt ételt osztottunk, és segítettünk a szomszédos területről ezrével beáramló többi menekültnek. Férfiak, nők, családok, öregek, jómódúak, nagyon szegények, fehérek, feketék, ázsiaiak, latinók – valódi „itt jön mindenki”{23} pillanat volt. S úgy látszott, csaknem valamennyien sokkos állapotban vannak.

Miközben jambalayát{24} szolgáltunk föl az éhes és kábult kitelepítetteknek, újra meg újra ugyanazt a történetet hallottuk: Mindent elveszítettünk. Erre soha nem számítottunk. Ahol mi lakunk, ott sose volt árvíz. Nem voltunk fölkészülve.

E zavart és otthontalan kitelepítetteknek megbocsátható, hogy nem voltak fölkészülve. Kevesen gondoltak arra, hogy árvíz elleni biztosítást kössenek. De miért is gondoltak volna rá? A vízözönhöz mérhető időjárási eseményre ezer év alatt egyszer kerül sor, e földet pedig az írott történelem folyamán még senki nem látta elárasztva. Mikor Louisianában utoljára ilyesmi esett meg, a nyugati civilizáció még el se érte el az amerikai partokat.

Mi, nyugati keresztények épp most nézünk szembe saját ezeréves árvizünkkel – avagy, ha hiszünk XVI. Benedek emeritus pápának, egy ezerötszáz éves árral: 2012-ben az akkori pápa azt mondta, hogy a Nyugatot utolérő spirituális válság a legkomolyabb a Római Birodalomnak az 5. század vége felé bekövetkezett összeomlása óta. Nyugat-szerte kialvóban a kereszténység fénye. A ma élők közül lesznek, akik civilizációnkon belül megláthatják majd a kereszténység tényleges halálát. Isten kegyelméből a hit tovább virágozhat a földgolyó déli féltekéjén és Kínában, azonban – hacsak a mai trendek drámai megfordulásával nem számolunk – szinte teljes mértékben el fog tűnni Európából és Észak-Amerikából. Lehetséges, hogy ez nem a világ vége, viszont egy bizonyos világ vége, s ezt csakis a szándékosan vakok tagadnák. Hosszú időn keresztül vagy alábecsültük a jeleket, vagy nem vettünk tudomást róluk. Most nyakunkon az ár – mi pedig nem vagyunk készek.

A viharfelhők évtizedeken át gyülekeztek, mi, hívők azonban nagyobbrészt ama tévhitben éltünk, hogy elmúlik majd a veszély. A természetes család lebontása, a hagyományos erkölcsi értékek elvesztése és közösségeink széttöredezése – e fejlemények nyugtalanítottak ugyan bennünket, de azt hittük: visszafordíthatók, s nem jeleznek semmi alapvetően elhibázottat a hithez való hozzáállásunkkal kapcsolatban. Vallási vezetőink azt mondták, hogy a törvény és a politika védőgátjainak megerősítése sakkban fogja tartani a szekularizmus áradatát. Úgy éreztük: szó sincs olyan nehézségről, amit ne lehetne megoldani úgy, hogy továbbra is ugyanazt tesszük, amit eddig a keresztények évtizedeken át tettek – különösen, hogy a republikánusokra szavazunk.

Ma már láthatjuk: minden fronton veszítettünk, gyatra védelmi vonalainkat a szekularizmus sebes és könyörtelen áramlatai lepik el. Országunk kormányzatában győzedelmeskedett a szekularista nihilizmus, a kultúra pedig erőteljes mértékben szembefordult a hagyományos keresztényekkel. Azért mondogatjuk magunknak, hogy e fejleményeket egy liberális elit erőltette ránk, mert elviselhetetlennek tartjuk az igazságot: az amerikaiak, akár aktív, akár passzív módon, de egyetértenek a változásokkal.

A melegek polgárjogi előrenyomulása, párhuzamosan avval, hogy az LMBT{25}-agendát el nem fogadó keresztények szabadsága csorbul, évek óta lassan, de biztosan folytatódik. Amikor az Egyesült Államok Legfelsőbb Bírósága Obergefell-féle döntése kimondta az azonos neműek alkotmányos jogát a házasságra, ez a vallásos konzervativizmus Waterlooja volt. E pillanatban a szexuális forradalom döntő diadalt aratott, a kultúrharc pedig, az 1960-as évektől általunk ismert alakjában véget ért. Az Obergefell-eset nyomán a keresztény hit tanítása a férfi és a nő egymást kiegészítő voltáról a házasságban már gyalázatos előítéletnek számít – egyre több esetben pedig büntetendő. A köztereket elveszítettük.

Azonban nemcsak a köztereket veszítettük el, hanem védett magaslatnak hitt egyházaink sem biztonságos helyek többé. Na és akkor mi van, ha a körülöttünk élők nem osztoznak erkölcseinkben? Hitünk és tanításunk megtarthatjuk templomaink falain belül, gondolhatjuk. Ez azonban jogtalan bizakodást jelentene vallási intézményeink egészséges voltában. A Nyugatot a modern időkben utolérő változások mindent forradalmasítottak, még az egyházat is. Az egyház többé nem a lelkek alakítója, hanem az egók kiszolgálója. Amint Ephraim Radner konzervatív amerikai teológus mondta: „Nincs olyan védett hely a világban vagy templomainkban, ahol kereszténynek lehetne lenni. Ez egy új korszak.”{26}

Ne tévessze Önt meg, ha ma sok templomot lát. Amerikai fölnőtt fiatalok eddig példátlan számban vallják meg, hogy nem tagjai semmilyen vallásos közösségnek. A Pew Kutatóközpont szerint a 18 és 29 év közöttiek egyharmada hagyott föl a vallásgyakorlással, föltéve ha egyáltalán valaha is vallásosak voltak.{27} Ha a demográfiai trendek folytatódnak, templomaink hamarosan kiürülnek.

Ennél aggasztóbb, hogy számos még igenis nyitva álló templom a szekularizmus alattomos változatának köszönhetően egészen addig a pontig ki fog üresedni, amikor már az ott tanított „kereszténység” erőtlen és élettelen. A legtöbb helyen ez már megtörtént. 2005-ben Christian Smith és Melinda Lundquist Denton szociológusok sok különböző háttérből jövő amerikai tizenéves vallási és spirituális életét vizsgálták. Azt találták, hogy a legtöbb esetben a tizenévesek egy érzelgős álvallást követtek. A kutatók megítélése szerint moralista terapeutikus deizmusról (MTD) van szó.{28}

Az MTD öt alapvető dogmája:

● Létezik egy, a világot megteremtő és elrendező Isten, aki figyeli a földi emberek életét.

● Isten azt akarja, hogy az emberek jók, kedvesek és tisztességesek legyenek egymással, amint azt a Biblia s a legtöbb világvallás tanítja.

● Az élet központi célja, hogy boldogok legyünk és hogy szeressük saját magunkat.

● Istennek nem kell különösképpen részt vennie az ember életében, kivéve amikor valami nehézség megoldásához van szükség rá.

● A jó emberek haláluk után a mennybe jutnak.

A kutatók úgy találták, hogy e hitvallás különösen jellemző a katolikus tizenévesek között, valamint azoknál, akik valamely élvonalbeli protestáns egyházhoz{29} tartoznak. Az evangelikál tizenévesek mérhető módon jobban teljesítettek, de még ők is nagyon távol voltak a történeti értelemben vett bibliai igaz hittől. Smith és Denton szerint az MTD épp most hódítja meg a létező keresztény egyházakat, belülről rombolja le a bibliai kereszténységet, annak helyére pedig egy olyan álkereszténységet állít, amelyik „csak gyengén kötődik a tényleges történeti keresztény hagyományhoz”.

Az MTD nem teljes mértékben tévedés. Végeredményben Isten létezik, s ő valóban azt akarja, hogy jók legyünk. Az MTD-vel az a bökkenő – annak mind haladó, mind konzervatív változatában – hogy nagymértékben az egyéni önbecsülésnek és szubjektív boldogságnak a növeléséről szól. No meg arról: hogyan jövünk ki másokkal. Nem sok köze van ahhoz a Szentíráson és a hagyományon alapuló kereszténységhez, amely bűnbánatot, önfeláldozó szeretetet és a szív tisztaságát hirdeti, valamint a szenvedésre – a Kereszt Útjára – figyelmeztet mint az Istenhez vezető ösvényre. Az MTD fölszínes értelemben keresztény ugyan, valójában azonban az egót és az anyagi kényelmet imádó kultúra természetes vallása.

Lettek légyen bármilyen sivárok Christian Smith 2005-ös megállapításai, következő kutatása, melynek harmadik részletét 2011-ben adták közre, még zordabb képet mutat. Smith munkatársaival 18–23 évesek erkölcsi meggyőződéseit vizsgálva úgy találta: a kiválasztott keresztény fiataloknak mindössze 40 százaléka vallotta, hogy személyes erkölcsi meggyőződéseik a Bibliában vagy valami más vallásos érzékenységben gyökereznek.{30} Valószínűtlen ugyanakkor, hogy akár e hithű csoport keresztény meggyőződése bibliai értelemben következetes volna. Számos ilyen „keresztény” valójában olyan elkötelezett erkölcsi individualista, akik se nem ismernek, se nem gyakorolnak következetesen Bibliára alapozott erkölcsiséget.

Megdöbbentő, hogy az előkerülő fölnőttek 61 százalékának egyáltalán semmi nehézsége nem volt a materializmussal és konzumerizmussal. További 30 százalék némi kételynek adott hangot, mégis úgy gondolta, hogy nem érdemes rágódnia rajta. E fölfogás szerint „szemlátomást a társadalom semmi egyéb, mint olyan önálló egyének gyűjteménye, akiknek célja, hogy élvezzék az életet” – találta Smith és csapata.

Nem rossz emberekről beszélünk. Inkább olyan fölnőttekről, akiket családjuk, az egyház s a többi más intézmény rettenetesen cserben hagyott mivel a rájuk bízottak lelkiismeretét és képzelőerejét elmulasztották alakítani.

Az MTD nem egyszerűen az amerikai tizenévesek tényleges vallása, hanem egyben az amerikai fölnőtteké. A tizenévesek meglepő mértékben tették magukévá szüleik vallásos hozzáállását. Egy ideje már MTD-ország vagyunk.

Egy interjúban Smith ezt nyilatkozta nekem: „Amerika hosszú ideig élt egy halvány keresztény mázzal, részben a hidegháború következtében. A tömeges méretű fogyasztói kapitalizmus és a liberális individualizmus összjátéka révén eljött az idő, hogy mindettől megszabaduljon.”

A Smith és más kutatók szolgáltatta adatok világossá teszik azt, amit oly sokan kétségbeesetten tagadunk: az amerikai egyházban az árvíz épp emelkedik, már csaknem a plafonig ér. Minden egyes amerikai egyházközségnek meg kell kérdeznie magától, vajon nem alkudott-e meg oly mértékben a világgal, hogy evvel saját hűségét sodorta veszélybe. Vajon az a kereszténység, amelyet egészen mostanáig családjainkban, egyházközségünkben és közösségeinkben éltünk, mélyebb megtérés eszköze, vagy pedig olyan védőoltásként működik, amelyik megakadályozza, hogy komolyan vegyük az evangélium megkövetelte hitet?

Csakis a régi vágású vallásos jobboldal{31} leginkább megtévesztett tagjai hiszik, hogy e kulturális forradalom visszafordítható. A hullámot föl nem tartóztathatjuk, legföljebb fölszállhatunk rá. Néhány kivételtől eltekintve, a konzervatív keresztény közéleti aktivisták olyan súlytalanok, akár azon fehérorosz emigránsok, akik párizsi szalonjaikban szamovárból teázgatnak, közben pedig a monarchia visszaállításáról szövögetnek terveket. Az ember minden jót kíván nekik, de valahol lelke mélyen tudja: a jövőt nem ők jelentik.

Az amerikaiak nem bírják elviselni a vereséget vagy elfogadni bármiféle korlátot. Az amerikai keresztényeknek azonban bele kell nyugodniuk abba a nyers ténybe, hogy egy olyan kultúrában élünk, amelyikben meggyőződéseinknek egyre kevésbé van értelme. Olyan nyelvet beszélünk, amelyiket a világ egyre növekvő mértékben vagy nem képes meghallani, vagy pedig sértőként csöng fülében.

Lehetséges, hogy a legjobb módja az ár elleni harcnak, ha… fölhagyunk az ellenkezéssel? Azaz fölhagyunk avval, hogy homokzsákokat tornyozzunk egymásra, helyette pedig olyan bárkát építünk, amelyben meghúzódhatunk, amíg a vizek vissza nem vonulnak, s újra ki nem léphetünk a szárazra? Ahelyett, hogy energiánkat és erőforrásainkat megnyerhetetlen politikai csatákra pocsékolnánk, inkább azon kellene dolgoznunk, hogy olyan ellenálló közösségeket, intézményeket és hálózatokat építsünk ki, amelyek képesek arra, hogy túljárjanak a megszálló erők eszén, túlélhetik és legyőzhetik őket.

Ne féljenek! Voltunk már hasonló helyzetben. A kereszténység első évszázadaiban a korai egyház túlélte a római üldözést, később pedig a birodalom nyugati összeomlását, és növekedett. Nekünk, mai keresztényeknek tanulnunk kell e példából – kiváltképpen Szent Benedek példájából.

Valamikor az 5–6. század fordulóján, egy szép napon egy Benedek nevű ifjú római búcsút vett szülővárosától, Nursiától, a Közép-Itália Sibillini-hegyvidékén megbúvó zordon kis községtől. Benedek, Nursia kormányzójának fia Rómába igyekezett. Oda, ahová a világban helyüket kereső ígéretes fiatalemberek azért mentek, hogy tanulmányaikat teljessé tegyék.

Ez már nem a birodalmi dicsőség Rómája volt, melynek emléke azután is megmaradt, hogy e birodalmat Konstantin megtérése hivatalosan kereszténnyé tette. Majdnem hetven évvel Benedek születése előtt a vizigótok kifosztották az Örök Várost. Róma városának összeomlása döbbenetes csapást mért az egész egykor hatalmas birodalom polgárainak közhangulatára.

Akkor már a régóta hanyatló Rómából kormányozták a birodalom nyugati részét, keleti részét pedig a virágzó Konstantinápolyból. Ennek ellenére a keresztények birodalomszerte gyászoltak, mivel Róma szenvedései arra kényszerítették őket, hogy szembesüljenek egy rettenetes ténnyel: a számukra s őseik számára ismerős világ alapjai szemük láttára morzsolódnak szét.

„Hangom torkomban reked; s tollbamondás közben zokogás fojtja el beszédem” – írta Szent Jeromos az események nyomán. „A várost magát, amelyik elfoglalta az egész világot, elfoglalták.” Oly nagy volt a sokk, hogy Jeromos kortársa, Szent Ágoston megírta klasszikus művét, Az Isten városát, amelyben a csapást Isten titokzatos akaratával magyarázta, és a keresztények gondolkodását újra az elpusztíthatatlan mennyei ország felé fordította.

Róma városa nem tűnt el, de mire az ifjú Benedek megérkezett oda, csak nyomorúságos árnyéka volt egykori önmagának. Valaha a világ legnagyobb városa volt, becslések szerint hatalma csúcsán a 2. században egymillió lelket számoló lakossággal. A kifosztás után lakóinak száma drasztikusan lecsökkent. 476-ban a barbárok mondatták le trónjáról az utolsó nyugatrómai császárt. A 6. század fordulójára Róma lakossága szétszóródott, mindössze vagy százezer lélek maradt a romok között.

A Nyugatrómai Birodalom megdöntése nem jelentett anarchiát. Ellenkezőleg: Itáliában nagyjából az évtizedeken át megszokott módon mentek a dolgok. Theodorik, a vizigót király, aki Benedek idején Itáliában ravennai fővárosából uralkodott, eretnek (ariánus) keresztény volt, 500-ban mégis elzarándokolt Rómába, hogy tiszteletét tegye a pápánál. A király biztosította a rómaiakat jóindulatáról, s védelmet ígért nekik. Valójában a legjobb indulattal is csak Róma hanyatlásában segédkezhetett.

A barbárok uralta Róma társadalmi életének kevés részletét ismerjük, a történelem azonban arra tanít, hogy egy hosszan fönnálló társadalmi rend megrendülését az erkölcsök általános lazulása követi. Gondoljunk csak az első világháború utáni Párizs vagy Berlin romlottságára, vagy éppenséggel Oroszországra a szovjet birodalom vége utáni évtizedben. Nagy Szent Gergely pápa sosem találkozott Benedekkel, mégis megírta a szent életrajzát olyan beszélgetések alapján, amelyeket Benedek négy tanítványával folytatott. Azt írja, hogy az ifjú Benedeket oly mértékben rendítette meg s töltötte el undorral a város bűne és romlottsága, hogy hátat fordított az őrá mint kormányzati tisztviselő fiára váró ottani kiváltságos életnek. A közeli erdőbe vonult vissza. Később pedig egy negyvenmérföldnyire keletre fekvő barlangba. Benedek ott remeteként három éven át az imádságnak és a szemlélődésnek élt.

Megszokott dolog volt ez az egyház első évszázadaiban, s vannak helyek, ahol ma is az. A 3. évszázadban, férfiak (sőt, néhányan nők is) az egyiptomi sivatagba vonultak vissza minden testi kényelemről lemondva, hogy Istent keressék egy magányos, a csöndnek, imának és böjtnek szentelt élettel. Gyökeres értelemben fogták föl az Írás fölszólítását arra, hogy haljanak meg önmaguknak és Krisztusban éljenek.{32} Engedelmeskedtek az Úrnak a gazdag ifjúhoz intézett azon parancsának, hogy adja el mindenét, árát ossza szét a szegények között, és kövesse őt.{33} Úgy tartják, az első remete Remete Szent Antal{34} (kb. 251–356) volt. Az ő követői alapították meg a közösségi keresztény szerzetesmozgalmat. A remete alakja azonban továbbra is részét képezte a monasztikus szerzetesi életnek és gyakorlatnak.

Benedek három évet töltött a barlangban, ezalatt Romanus, egy közeli monostorból{35} származó szerzetes hozott neki élelmet. Mire Benedek elhagyta a barlangot, szentség hírében állott, egy monasztikus szerzetesközösség pedig meghívta, hogy legyen az apátja. Benedek aztán azon a környéken tizenkét saját monostort alapított. Ikernővére, Skolasztika Benedek nyomába lépve szerzetesnővérekből álló saját közösséget indított el. Benedek írt egy vékony kis könyvet, hogy a szerzeteseket és apácákat Krisztusnak szentelt, egyszerű, rendezett életre vezesse. E könyvet ma Szent Benedek Regulájaként ismerjük.

A korai monasztikus szerzetesek számára egy „regula” egyszerűen a keresztény közösségi élet útmutatója volt. Benedeké egy korábbi, a keresztény keletről származó, igen szigorú regula mérsékeltebb változata. Regulájában Benedek a monostort „az Úr szolgálatának iskolája”-ként írja le. Ebben az értelemben a Regula egyszerűen kiképzési kézikönyv. Azok a mai olvasók, akik beláthatatlan spirituális mélységű misztikus tanítást keresnek benne, csalódni fognak. Benedek spiritualitása teljesen gyakorlatias – könyvét pedig eredetileg nem a papság, hanem laikusok számára írta.

Mikor otthagyta a bukott Rómát a pusztaság kedvéért, Benedeknek fogalma sem volt róla, hogy az Úr szolgálata iskoláinak fölállítása idővel drámai hatással lesz a nyugati civilizációra. A kora középkorban Európa alig tért magához a birodalom azon szerencsétlen összeomlásából, aminek nyomát barbár törzsek az uralomért vívott számtalan helyi háborúja jelezte. Róma bukása megdöbbentő mértékű anyagi ínséget hagyott maga után – mind az összetett római kereskedelmi hálózat szétesésének, mind pedig a szellemi és műszaki kifinomultság elvesztésének következtében.

Ilyen nyomorúságos körülmények között az egyház volt gyakran az emberek számára a legerősebb – s talán az egyetlen – létező kormányzat. Az egyház széles ölén belül a monasztikus szerzetesség olyan segítséget és reményt nyújtott a jobbágyság számára, amire nagyon nagy szükség volt. Benedeknek köszönhetően a spirituális életre történő újbóli összpontosítás sok férfit és nőt a világ elhagyására vezetett, s arra, hogy a Regula irányította monostorok falai között teljesen Istennek szenteljék magukat. E monostorok falaik között ébren tartották a hitet és műveltséget, barbár népeket evangelizáltak, megtanították őket imádkozni, olvasni, földet művelni, építkezni. Az elkövetkezendő évszázadok során a szerzetesek és szerzetesnők a Róma utáni Európa tönkretett társadalmait fölkészítették a civilizáció újjászületésére.

Mindez egy olyan ifjú itáliai hívő ültette mustármagnyi hitből nőtt ki,{36} aki nem akart egyebet, mint keresni és szolgálni Istent egy oly módon megszervezett hívő közösségben, hogy az képes ellenállni az őt mindenfelől körülvevő zűrzavarnak s romlásnak. Ma Benedek példája reményt ad nekünk, mivel megmutatja: mire képes hívő emberek olyan kis csapata, amelyik saját koruk és helyük kihívásaira azáltal felel meg kreatív módon, hogy Isten felé való nyitottsága révén jól csatornázza a tagjain keresztül áradó isteni kegyelmet; s azáltal, hogy e kegyelemnek egy kézzelfogható életmódban ad határozott alakot.

Alasdair MacIntyre Az erény nyomában című könyvében kultúránk jelenét a Nyugatrómai Birodalom bukásához hasonlította. A filozófus szerint a Nyugat föladta az értelmet és az erények hagyományát, mivel átadta magát a kultúránkat manapság épp elárasztó relativizmusnak. Már nem a hit kormányoz bennünket, nem is az értelem vagy e kettő bármely összekapcsolása. Az irányít bennünket, amit MacIntyre emotivizmusnak hívott: az az elképzelés, amely szerint erkölcsi választásaink mindössze annak kifejeződései, amit a választást végbevivő egyén helyesnek érez.

MacIntyre szerint egy olyan társadalom, amely az emotivista alapelvek szerint kormányozza önmagát, igencsak hasonlítana az újkori Nyugatra, ahol is a legnagyobb jónak az egyéni akarat fölszabadítását gondolják. Ezzel szemben egy erényes társadalom hisz az objektív erkölcsi értékekben, és rendelkezik olyan gyakorlatokkal, amelyek ahhoz szükségesek, hogy emberi lények közösen fejezzék ki ezen értékeket.

Az „erény után”{37} élni tehát azt jelenti, hogy egy olyan társadalomban élünk, amelyik nemcsak nem képes egyetérteni abban, hogy miben áll egy erényes meggyőződés és magatartás, hanem kételkedik abban is, hogy léteznek erények. Egy erény utáni társadalomban az egyének maximális gondolat- és cselekvési szabadsággal rendelkeznek, maga a társadalom pedig „idegenek egy halmaza: mindegyikük, minimális korlátozással, csakis saját érdekeit követi”.{38}

Egy ilyesfajta társadalom kiépüléséhez a következők szükségesek:

● az objektív erkölcsi mércék elhagyása;

● bármely olyan vallási vagy kulturális értelemben kötelező narratíva elfogadásának visszautasítása, amely az egón kívülről származik, kivéve, ha az egyén választotta;

● minden jelentőség megtagadása a múlttól;

● valamint eltávolodás a közösségtől s minden egyéb nem választásból eredő társas kötelezettségtől.

E szellemi beállítódás közel jut ama állapothoz, ami barbárságként ismeretes. Amikor barbárokra gondolunk, képzeletünkben városokon átgázoló, ragadozó, vad hordák jelennek meg, amint meggondolatlanul rombolják szét a civilizációs szerkezeteket és intézményeket, pusztán azért, mert e pusztítás hatalmukban áll. A barbárokat csak hatalomra törekvő akaratuk irányítja. Mit sem tudnak vagy törődnek avval, épp mit semmisítenek meg.

E mércével mérve gazdagságunk és műszaki kifinomultságunk ellenére, mi, a mai Nyugaton – jóllehet észre sem vesszük – barbarizmus uralma alatt élünk. Természettudósaink, bíráink, fejedelmeink, akadémikusaink és írnokaink – azon vannak, hogy elpusztítsák a hitet, a családot, a társadalmi nemet, sőt még azt is, amit az emberlét jelent. A mi barbárjaink állatbőrök és kopják helyett különleges szabású öltönyökben, okostelefonokkal fölfegyverkezve járnak.

MacIntyre Az erény nyomábant avval zárta, hogy a római birodalmi rend barbárok általi megdöntése utáni Nyugatra tekintett vissza. Így írt:

„Döntő fordulópontjához érkezett ez a korábbi történet akkor, amikor jóakaratú emberek hátat fordítottak a római impériumnak, s többé már nem azonosították a civilizáció és az erkölcsi közösség folytatódását az impérium fennmaradásával. Ehelyett ahhoz fogtak hozzá – többnyire nem is teljesen fölismerve, hogy mit tesznek –, hogy a közösség olyan új formáit alakítsák ki, amelyeken belül az erkölcsi lét fenntartható úgy, hogy az erkölcsiség és a civilizáció is túlélhesse a barbárság és a sötétség elkövetkező korszakát.”{39}

MacIntyre olvasatában a Róma utáni rendszer már menthetetlen volt. Szent Benedek helyesen mérte föl Róma helyzetét. Bölcsen tette, hogy kivonult a társadalomból, s egy olyan új közösséget indított el, melynek gyakorlatai meg fogják őrizni a hitet a rá váró megpróbáltatások közepette. Jóllehet MacIntyre akkor még nem volt keresztény, azokat a hagyományokhoz ragaszkodókat, akik továbbra is hittek az értelemben és az erényben, arra szólította föl, hogy hozzanak létre olyan közösségeket, amelyeken belül az erényes élet képes túlélni az eljövendő sötét korszakot.

MacIntyre szerint a világ „egy új – a történelmitől kétségtelenül nagyon eltérő – Szent Benedekre”{40} vár. A modernitás tomboló árvizeitől ostromlott keresztények olyasvalakit várnak, mint Benedek, hogy olyan bárkákat építsen, amelyek képesek átmenteni őket és az élő hitet a válság tengerének túlpartjára – egy olyan sötét korszakban, amelyik eltarthat századokig.

E könyvben olyan férfiakkal és nőkkel fognak találkozni, akik a ma Benedekjei. Néhányuk vidéken él. Mások a városban. Ismét mások a külvárosokban találnak otthonukra. Mindegyikőjük hithű, igaz hitű keresztény – azaz, hittani értelemben konzervatívok a történeti kereszténység három fő ágának valamelyikében. Tisztában vannak avval, hogy amennyiben a hívők nem vonulnak ki Babilonból, s nem különülnek el, olykor átvitt értelemben, olykor szó szerint, akkor a halál ezen kultúrájában hitük még egy vagy két nemzedékig sem fog fönnmaradni. Fölismernek egy népszerűtlen igazságot: a politika nem fog megmenteni bennünket. Ahelyett, hogy a jelen rendet támogatnák, fölismerték, hogy azon ország, amelynek ők polgárai, nem e világból való, s úgy határoztak: nem teszik kockára e polgárjogukat.{41}

Ezek az igaz hitű keresztények épp azon vannak, hogy elvessék annak magvait, amit benedeki útnak hívok. Olyan stratégián dolgoznak, amely a Szentírás tekintélyére és az ókori egyház bölcsességére támaszkodik, hogy magukhoz öleljék a „belső száműzetést”, s kialakítsanak egy életvidám ellenkultúrát. Fölismerve a modern szekularizmus mérgező hatásait, valamint a relativizmus okozta széttöredezést, a benedeki utat követő keresztények a Szentíráshoz és Benedek Regulájához fordulnak annak érdekében, hogy gyakorlatokat és közösségeket bontakoztassanak ki, és ápoljanak tovább. A kétségbeesés és önelégült belenyugvás helyett fölismerik: az új rend nem megoldandó probléma, hanem valóság, amellyel együtt kell élnünk. Ők lesznek azok, akik megtanulják, miként tartsanak ki hittel és találékonysággal, hogyan mélyítsék el imaéletüket, s milyen gyakorlatokat sajátítsanak el. A pártpolitika{42} helyett családjaikra és közösségeikre összpontosítsanak, valamint olyan templomokat, iskolákat és más intézményeket építsenek föl, amelyeken belül az igaz keresztény hit túlélheti az özönvizet, s újra virágba borulhat.

Nem csak a saját túlélésünkről van szó. Ha azzá leszünk a világ érdekében, amire Krisztus hívott minket, akkor több időt kell majd a világtól távol töltenünk mély imádságban és alapos spirituális kiképzésben – pontosan úgy, ahogy az emberek szolgálata előtt Jézus is visszavonult a sivatagba, hogy imádkozzék. Nem adhatjuk meg a világnak azt, ami nem a miénk. Ha az ókori hébereket Babilon kultúrája beolvasztotta volna, akkor megszűntek volna a világ világossága lenni.{43} Ugyanez a helyzet az egyházzal.

Valóban riasztó a helyzetünk, mégsem engedhetjük meg magunknak a mélységes levertség fényűzését. Ha e válsággal készen vagyunk szembenézni, fölfedezhetjük rejtett áldásait. Amint az Ószövetségben Isten büntetéssel hívta vissza az ő népét magához, hasonló ítéletet hozhat ma egy olyan egyház és olyan nép fölött, amely elhidegült Istentől az önzés, élvhajhászás és anyagelvűség miatt. A közeledő vihar Isten eszköze lehet, amivel megszabadít bennünket.

Gyerekkoromban Louisianában hurrikán jövetelekor az volt a szokás, hogy valaki mindig elővett egy öntöttvas kondért, nagy adag gumbót{44} főzött, s miután bedeszkázta házának nyílásait, áthívta a szomszédokat közös evésre, sztorizgatásra, vidám együttlétre, s arra, hogy közösen vészeljék át a vihart. A 2016-os vízözönre ugyanezen szellemben válaszoltunk. Még emelkedett az ár, közben pedig Louisiana-szerte kis csapatok igyekeztek, hogy megmentsék a szorult helyzetbe kerülteket, fedelet adjanak az otthontalanoknak, táplálják az éhezőket (főleg jambalayahegyekkel), a letörteknek és reményvesztetteknek pedig vigaszt nyújtsanak.

Nem fölső parancsa történt mindez. Hanem önkéntelenül, abból a szeretetből, amelyet a helyiek tápláltak szomszédaik iránt, s az azért érzett felelősségükből, hogy gondoskodniuk kell azokról, akiket az árvíz szegénnyé és mezítelenné tett. Erényes férfiak és nők – a Cajun Tengerészet,{45} templomba járó keresztények és mások – nem vártak arra, hogy valaki megmondja nekik, mi a teendő. Fölismerték a válság komolyságát, s léptek.

A bennünket utolérő súlyos spirituális és kulturális válság nem a semmiből érkezett. Jóllehet irama az elmúlt ötven évben fölgyorsult, e válság már sok évszázada érlelődik. Ha rá akarunk jönni arra, miként érhetünk ködön-viharon át biztonságos kikötőbe, meg kell értenünk, hogyan jutottunk ide. Amint látni fogjuk, nincsenek következmények nélküli gondolatok.

{1} Jelen kiadás az Osiris 2021-es kiadásának Bakos Gergely OSB fordító által javított szövegét tartalmazza.

{2} Értelmező fordítás a szerzővel történt egyeztetés nyomán. (A ford.)

{3} Magyarul Rod Dreher: Hazugság nélkül élni. Keresztény másként gondolkodók kézikönyve. MCC Press, 2022, h. n., fordította Mészáros Julianna.

{4} Vö. Huxley írásának 17. fejezetét, ahol a mondás a tökéletes kábítószerre vonatkozik. Szentmihályi Szabó Péter fordításában: „Kereszténység könnyek nélkül – ez a szóma.” (A ford.)

{5} Jóllehet tulajdonítják számos szerzőnek (Gustav Mahler, Morus Tamás, Benjamin Franklin, Konfuciusz, XXXIII. János pápa), e gondolat Jean Jaurès francia szocialista politikusnak egy az antiszemita, szélsőségesen nacionalista írónak, Maurice Barrèsnek válaszoló parlamenti beszédére megy vissza, ahol Jaurès a hamu és tűz képét valóban használta. Ebből alakult ki később a mondás: „La tradition ne consiste pas à conserver des cendres mais à bien à entretenir une flamme.” (A ford.)

{6} A Wheaton College-ot a rabszolgaság eltörléséért küzdő protestánsok alapították 1860-ban Illinois államban. Az Amerikai Egyesült Államok egyik legjelentősebb keresztény intézménye. Kereteiben működik a Wane Center, ahol olyan brit keresztény szerzők kéziratai kutathatók, mint pl. C. S. Lewis, G. K. Chesterton vagy J. R. R. Tolkien. (A ford.)

{7} Az evangelikalizmus (evangelicalism), evangelikál mozgalom vagy evangéliumi kereszténység a protestáns felekezeteken belül világszerte elterjedt irányzat, elnevezése az evangéliumhoz való visszatérésre utal. Szemben áll a liberális teológiával és a szekularizmussal. Nem keverendő össze az evangélikus felekezettel. Számos képviselője közül hazánkban is ismert Billy Graham. (A ford.)

{8} A könyv eredeti címe The Benedict Option. Lásd az utószóban. (A ford.)

{9} Utalás Zygmunt Bauman, lengyel szociológus és filozófus (1925–2017) Liquid Modernity című művére. (A ford.)

{10} Bill Emmott: The Fate of the West: The Battle to Save the World’s Most Successful Political Idea. 2017, Economist Books. (A ford.)

{11} Az eredetiben szójáték: conservativism (konzervativizmus), conserving (megőrzés). (A ford.)

{12} Rod Dreher: Crunchy Cons: How Birkenstocked Burkeans, Gun-Loving Organic Gardeners, Evangelical Free-Range Farmers, Hip Homeschooling Mamas, Right-Wing Nature Lovers, and Their Diverse Tribe of Countercultural Conservatives Plan to Save America (Or at Least the Republican Party). New York, 2006, Crown Forum. A cím igazi oxymoron: a crunchy (csikorgó, ropogós) jelzőt általában olyan személyekre használják, akik a környezettudatosság szerint rendezik be életmódjukat, a con szócska pedig egyszerre utal az ellenszegülésre, valamint a konzervatív mivoltra. E jelzős kifejezéssel a szerző olyan konzervatívokat jelöl, akik a kultúra fősodrával szembeszegülve, ám a hagyományos értékrend szerint élnek. (A ford.)

{13} Vö. Alasdair MacIntyre: Az erény nyomában. Budapest, 1999, Osiris. (A ford.)

{14} A jelző a nyugati és keleti egyház legősibb szerzetesi hagyományára utal. A görög monakhosz s a belőle származó latin monachus (vö. angol monk) szerzetest jelent. Nyugaton a középkor derekáig, Szent Domonkos és Assisi Szent Ferenc fölléptéig a kanonoki életforma mellett a monasztikus szerzetesség (angol monasticism) volt a szerzetesi élet uralkodó alakja. Így pl. a bencések, ciszterek, olivetánusok, pálosok, trappisták mind monasztikus szerzetesek. (A ford.)

{15} Angolul „The Benedict Option”. Lásd az utószóban. (A ford.)

{16} A „Religious Freedom Restoration Act” 1993-as szövetségi törvény, hátterében a bennszülött indiánok szent területeinek védelme állott. (A ford.)

{17} A red states kifejezés a hagyományosan a Republikánus Pártra szavazó területeket jelöli. (A ford.)

{18} 2015-ben az Egyesült Államok Legfelsőbb Bíróságának döntése e perben minden szövetségi államban kötelezővé tette az egynemű párok házasságának elismerését. Egyúttal ugyanazokkal a jogokkal ruházta föl őket, mint a különböző nemű házaspárokat. (A ford.)

{19} Vö. Mt 5,13. (A ford.)

{20} A középkor elejéről, a Római Birodalom bukásának s a népvándorlásoknak koráról van szó. (A ford.)

{21} A görög eredetű, angol orthodox magyar fordítása. Evvel szemben az angol „Orthodox” (nagy O-val) az ortodox (pravoszláv, görögkeleti) kereszténységre vonatkozik. Az eredeti szöveg ilyen irányú következetlenségeit (pl. az 1. fejezet végén) a fordításban megjegyzés nélkül javítom. (A ford.)

{22} Csaknem 11 000 négyzetkilométeres területről van szó, több mint 800 000 lakossal. (A ford.)

{23} Visszatérő kifejezés James Joyce „Finnegan ébredése” (Finnegans Wake) című művében. (Részleges magyar fordítása: James Joyce: Finnegan ébredése. Budapest, 1992, Holnap Kiadó.) Joyce így határozza meg a katolikus (egyetemes) egyházat: „katolikus azt jelenti: »itt jön mindenki«”. (A ford.)

{24} A jambalaya népszerű étel Louisianában, húsból, zöldségből meg rizsből készül. (A ford.)

{25} LMBT (angolul LGBT) betűszó a Leszbikusok, Melegek, Biszexuálisok és Transzneműek szavak kezdőbetűiből, a szexuális és nemi kisebbségek összefoglaló megnevezése. (A ford.)

{26} Ephraim Radner: No Safe Place Except Hope: The Anthropocene Epoch [elektronikus doc.]. Living Church, July 28, 2016. http://livingchurch.org/covenant/2016/07/28/no-safe-place-except-hope-the-anthropocene-epoch/.

{27} Michael Lipka: Millennials Increasingly Are Driving the Growth of ‘Nones’ [elektronikus doc.]. Pew Research Center, May 12, 2015. http://www.pewresearch.org/fact-tank/2015/05/12/millennials-increasingly-are-driving-growth-of-nones/.

{28} Christian Smith – Melinda Lundquist Denton: Soul Searching: The Religious and Spiritual Lives of American Teenagers. New York, 2005, Oxford University Press.

{29} Az eredetiben Mainline Church: az Egyesült Államokban több egyházat egyesítő, mérsékelt teológiát képviselő és a társadalmi reformokért kiálló egyházszövetség. Baptisták, episzkopálisok, evangélikusok, metodisták, presbiteriánusok is tartoznak ide. (A ford.)

{30} Christian Smith – Patricia Snell: Lost in Transition: The Dark Side of Emerging Adulthood. New York, 2011, Oxford University Press, 86.

{31} Angolul Religious Right: az 1970-es években beérett mozgalom, elsősorban a szexuális forradalom ellen forduló, szélsőséges konzervatív keresztény törekvés Amerikában. (A ford.)

{32} Vö. Lk 9,24; Róm 6,11; Fil 2,5–11. (A ford.)

{33} Vö. Mt 19,16–30. (A ford.)

{34} Angolul Saint Anthony of Egypt, mivel Egyiptomban működött. (A ford.)

{35} A görög monasztérion szóból származó monostor (angol monastery) monasztikus szerzetesek lakóhelyét jelenti – szemben az általánosabb kolostorral. (A ford.)

{36} Vö. Mk 4,30–32. (A ford.)

{37} MacIntyre művének angol címe (After Virtue) kettős jelentésű: „az erény nyomában” vagy „az erény után”, utóbbihoz lásd pl. könyvének XVI. és XVIII. fejezetét. (A ford.)

{38} Alasdair MacIntyre: Az erény nyomában. Budapest, 1999, Osiris, 335. (A ford.)

{39} Alasdair MacIntyre: After Virtue, Notre Dame, IN, 2007, University of Notre Dame Press, 263. Magyarul MacIntyre: i. m. 351. (Bíróné Kaszás Éva 1999-es fordítását módosítottam – A ford.)

{40} MacIntyre: i. m. 351. (A ford.)

{41} Vö. Jn 17,14–16; 18,36; Fil 3,20. (A ford.)

{42} Az angol partisan politics másik lehetséges fordítása: pártoskodó közélet. A szerző hazájában e kifejezés a két nagy politikai párt egyikével azonosuló választópolgár nézőpontját nyitja meg. A mi fogalmaink szerinti „párttagság” ott nem létezik. (A ford.)

{43} Vö. Kiv 19,5–6; Iz 42,6; 49,6; 60,3; Péld 4,18; Mt 5,14; Fil 2,15. (A ford.)

{44} A gumbo Louisianában kedvelt, kagylóból, zellerből, bell paprikából, hagymából készült pörköltszerű étel. (A ford.)

{45} Jóllehet a francia nyelv egy változatát beszélő cajun népcsoport Kanada bizonyos részein, valamint Louisianában él; a Cajun Navy kifejezés Louisiana állambeli önkéntes, mentőakciókban segítő csoportokra utal, nem pedig szigorú értelemben vett etnikai hovatartozásra. (A ford.)