Copyright © Bihary Péter, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós, Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektor: Drabon Zoltánné

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-82-0

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Likvidált szerelem (A holtak arca 1.), 2021

Elrabolt jövő (A holtak arca 2.), 2021

A veszett kutya (javított kiadás), 2021

A falka (javított kiadás), 2022

A kalandor, 2022

Para Bellum, 2022

Migránsok (bővített kiadás), 2023

Endrei szentek, 2023

Rose von Jericho, 2023

Blacktober – Kádis (A holtak arca 3.), 2024

A könyv fikció, bármilyen hasonlóság vagy egyezés a valósággal a véletlen műve, a könyvben szereplő karakterek kitaláltak, nem létező személyek. A műben szereplő, egyesek számára kifogásolható véleményeket sem a szerző, sem a kiadó nem vallja a magáénak.

Ajánlom ezt a könyvet legidősebb lányomnak, aki hiszi, hogy a világ több, más, de leginkább jobb, mint amilyennek mi látjuk. Hiszi, hogy létezik valami magasabb rendű, ami irányít és segít bennünket, fogja a kezünket akkor is, amikor azt gondoljuk, hogy számunkra már minden elveszett. Biztos benne, hogy az általunk ismert dimenziók csak egy hatalmas tó vizén keletkezett apró kis hullámok, és van valami, ami sokkal hatalmasabb, mint amiről valaha is álmodhatnánk. Vannak világok, ahol a materiális lét nem létezik, csak a szellem, és ez a szellem kúszik be néha ide, ahol a pénz, a hatalom és a pusztítás az úr. Hiszi, hogy a spirituális érzékenységgel, hatalommal megáldott vagy megátkozott emberek azért születnek, hogy az emberiségnek legyen még egy kis ideje ebben a formában létezni. E hírnökök, közvetítők nélkül úgy irtottuk volna ki saját magunkat évezredekkel ezelőtt, mint fékevesztett ragadozók.

Ezek az emberek vigyáznak ránk, ők az Őrzők.

Lehet, nem is vagy őrült, csak te is egy vagy közülük…

Első fejezet

A Forêt domaniale de Saint-Germain en-Laye-i erdő alig harminc kilométerre helyezkedett el Párizs belvárosától. A késő délutáni egyre gyengülő narancsos színű napsütésben volt, aki a pedigrés kutyáját sétáltatta, és volt, aki a márkás sportruházatában kocogott a leveleiket éppen elveszítő fák alatt. A vastag mohás fatörzsekre felfutó örökzöld borostyán még idézte a nyár színeit, de az éjszaka fel-feltámadó hűvös szelek már rőtvörösre és barnára festették a lombokat. A kikapcsolódni vágyó emberek a poros földút mellett, az előző napi eső nyomait pocsolyákban megőrző murvás, aprókavicsos parkolóban hagyták autóikat, és gyalog vágtak neki az erdő kacskaringós ösvényének. A fővárosból sokan jöttek ki a természetbe, abban a tudatban, hogy ez mennyire egészséges. A Párizs felől érkező, a parkolóba bekanyarodó öreg Chevi furgon motorja a régi V8-as mesterművekhez méltón hangosan járt egy ideig, majd miután a szürke murvás parkoló szélén, a bokros rész mellett félreállt, elhallgatott. Rég megkopott fehér színe tette teljesen láthatatlanná. Bárki is tekintett a főút felől a parkoló irányába, szinte biztos, hogy átnézett rajta. Egyáltalán nem tűnt fel, és pont ez volt a cél.

A kocsit vezető férfi felvette a távcsövét, és végigpásztázta a futók és sétálók kedvenc ösvényét, amit hosszan belátott. Egykedvűen figyelte az embereket, de az egyik kocogó nő láttán kellemes bizsergés járta át a testét.

– Megvagy – mondta ki félhangosan –, és összefutott a nyál a szájában.

A távcsövet a műszerfalra tette, az halkan a szélvédőhöz koccant. Megcsóválta a fejét, letekerte az ablakot, és felvette vastag, csontkeretes szemüvegét. A visszapillantó tükörben megigazította a sapkáját, majd megállapította, hogy egy ötvenes, igen jóképű, sőt határozottan megnyerő külsejű férfi néz vele farkasszemet.

A parkoló már néptelen volt, amikor a nő, akit kinézett magának, odasétált a kis piros Lexus kabriójához, miközben hatalmas, de lassú, kimért mozdulatokkal nyújtotta le az izmait. Ahogy a keze a magasba lendült, a kicsi, kerek, de feszes melle kidomborodott a latex cipzáras felső alól. Látszott a mozgásán, az alakján, hogy elképesztően mozgékony és laza.

A nő a húszas évei végén járhatott, minden bizonnyal a főváros elitjéhez tartozott. A márkás, egyedi ruházata, az új, felsőkategóriás autója mind-mind arról árulkodott, hogy igényes és tehetős ember. Bár, hogy mit jelent a gazdagság, arról az átlagembernek fogalma sincs.

Olivier felvette megnyerő mosolyát, és egy pórázzal a kezében a furgonja elhúzott raktérajtaja mellé állt. Átlagosnál magasabb, vékony testalkata még kora ellenére is vonzotta a női tekinteteket. Kontúros arcéle adott számára egy bizonyos felsőbbrendűséget tükröző nemesi tekintélyt. Ezt sokszor mondták is a szeretői. Olivier egyedül élt, és tudta, hogy ez élete végéig így is marad. Az anyja volt a mindene, de erre nem szeretett gondolni. Barna bőrcipője, barna nadrágja, a legfinomabb bőrből készült derékszíja a dizájner őszi kabátja messziről, de igen diszkréten tudatta a világgal, hogy igen tehetős, ilyen gazdagságról a legtöbben csak álmodoznak. Audemars Piguet órája egy átlagember többéves fizetését érte, akárcsak a szemüvege, amely mögül mélybarna szeme mosolyogva kereste a kapcsolatot a külvilággal.

– De gaulle! – kiáltott, mintha a kutyáját keresné, kezében a bivalybőrből készült pórázzal. – De gaulle! Hol vagy? – kiáltott ismét, de nem mozdult el a furgon elhúzott raktérajtaja mellől.

– A kutyáját keresi? – kiáltotta oda a fiatal lány a cabrio Lexus csomagtere felől, ahová éppen a sportcipőjét tette be. Egy kis szőnyegen állt, amit a csomagtartóból vett elő, majd átvette a cipőjét.

– Igen. Ez a vásott csibész már megint mókusra vadászik – válaszolta Olivier olyan hangsúllyal, mintha királyi vér csörgedezne az ereiben. Ahogy eddig mindig, most is bizalmat ébresztett a beszélgetőpartnerében. A fiatal nő odasétált mellé.

– Segítsek megkeresni? Milyen fajta? – kérdezte.

– Petit Chien Lion, azaz Löwchen. A lányomé. Annyi idős lehet, mint maga.

– A kutya? – kérdezte a nő csodálkozva.

– Dehogy! A lányom – nevetett fel Olivier.

– Persze-persze. Én bolond! – nevetett fel a nő is.

– Bocsásson meg kedvesem! Modortalan voltam. Olivier a nevem. A kutya pedig…

– Tudom. De gaulle.

– Igen. Nem tudom, merre lehet. A lányom megöl, ha elveszítem a kis komiszt. Valóban segítene megkeresni?

– Természetesen. Már felajánlottam. Zoé Picard! – kacsintott a nő. És nyújtotta a kezét a férfi felé.

– Csak nem a balett-táncos Zoé Picard? – kérdezte Olivier, és viszonozta a határozott, de erősnek nem mondható kézfogást. Úgy tett, mintha meglepődne, pedig már hetek óta figyelte a nőt. Őt választotta ki, mert pontosan megfelelt a vendége igényeinek, és nála a vendég az első.

– Már nem. Kiöregedtem, vagyis megsérültem. Kortárs tánccal foglalkozom, és magánórákat adok.

– Sok előadásban volt szerencsém látni önt. Boldog vagyok, hogy megismerhetem.

– Részemről a szerencse, de most a kis szökevényt kerítsük elő!

– Igaza van. Látja, olyan izgatott lettem, hogy a kutyáról teljesen el is felejtkeztem! Én felfelé megyek az úton. Maga menjen lefelé! Ott van egy póráz a csomagtérben. A lányom céges kocsijával jöttem. A Maseratiban nem szeretem szállítani a kutyát. Ugye megérti? Sajnálom a bőrüléseket. Barátságos kutyus, ha odamegy magához, csak tegye rá a pórázt!

– Rendben. Akkor én megyek lefelé – mondta a nő, és behajolt a furgonba a pórázért. A szúró fájdalmat egy pillanatra érezte csak a nyaka oldalsó részén, majd öntudatlanul borult a raktér padlójára.

Olivier a nő két lábát felemelte, őt magát pedig a földről begurította a raktérbe. Az elalélt test után hajította a kezében tartott pórázt, majd körbepillantott, és gyorsan berántotta a raktér ajtaját. A Lexushoz sietett, bedobta a cipőket és a kis szőnyeget a kocsiba, kivette a nő táskáját a csomagtartóból, a táskából kikereste a telefonját. A földre dobta, széttaposta, majd berúgta a kocsi alá. Bezárta az autó ajtajait, a kulcsot a bozótosba dobta. Visszament a furgonhoz, beült, és beindította. Nem akart feltűnést kelteni, így óvatosan kihajtott a parkolóból, és elindult egy Párizs szélén álló, elhagyottnak tűnő öreg gyártelep felé.

Olivier tudta, hogy a nő órákra ki lesz ütve. Tudta, hogy mint már annyiszor, most sem kell aggódnia amiatt, hogy az út során magához tér.

A birtokot a gyárépülettel már vagy két évtizede vásárolta, amikor még élt az anyja, bár előtte mindig is titokban tartotta. Nem véletlenül hagyta kívülről látszólag lepusztulni. Szükség volt arra, hogy legyen egy hely, ahol a kíváncsi szemek elől elrejtve teheti a dolgát. Az üzem egy kisebb birtokon állt, majd négy méter magas téglafallal körülvéve. Az ősfás birtok egyik szegletében valaha a híres francia autógyártás egyik beszállítója galvanizált autóalkatrészeket. Ennek vagy negyven, talán már ötven éve is.

A hatalmas, egymás mellett sorakozó vegyszeres medencék a mai napig megvoltak, ráadásul feltöltve kénsavval, nátronlúggal és hasonló erősségű vegyi anyagokkal. Bármit nyom nélkül elpusztítottak, ami beléjük került. Annak idején egy sínen felettük futó daru eresztette bele az alkatrészeket. Az üzemnek ez a része az elhanyagoltság látszatának ellenére tökéletes műszaki állapotnak örvendett. Olivier semmit sem bízott a véletlenre.

A birtok egy másik részén a régi tizenöt szobás udvarház állt, mellette egy garázs, ahol hat autón kívül egyéb eszközök is tökéletesen elfértek. A teleknek ezt a részét karbantartották. Igaz, Olivier a Voie Georges Pompidou-n lévő lakását használta inkább, ami egy ódon ház teljes legfelső emeletét jelentette. Majdnem szemben az Eiffel-toronnyal, közvetlenül a Szajna partján. A birtokot főleg munkára használta. Munkának hívta, de ez inkább egy igen jól jövedelmező szenvedély volt. Nem sokkal harmincöt éves kora után fedezett fel egy piaci rést, amit azonnal ki is használt. Az anyja szigora és irányítása elől menekülve már fiatalon katonának állt, majd zsoldosként járta körbe a fél világot. Ölt már Afrikában, elsősorban Csádban, Szudánban, Kongóban, a Közép-afrikai Köztársaságban, de megjárta Kolumbia és Brazília dzsungeleit is. Apja halála egyben a hivatása halála lett. Pedig jól csinálta, sőt mestere volt a szakmájának. Mesteri szintre fejlesztette más emberek életének kioltását. Amikor az apja – akit nem igazán kedvelt, sőt megvetett – meghalt, azonnal visszarepült Párizsba. Az anyját szerette. Félte, rettegte, de szerette. Mindennél és mindenkinél jobban. Az apját is azért gyűlölte, mert meggyalázta saját feleségét. Bár az ő kapcsolatukból született, mégsem tudta elfogadni, hogy az apja számára az anyja csupán egy nő. Ő Istenként kezelte, és már kisgyermekként betegesen vonzódott hozzá, miközben az apja drasztikus megbüntetéséről, megöléséről fantáziált.

Olivier anyja magas, vékony, igen határozott nő volt, magát egyenesen a francia királyi családok leszármazottjaként emlegette. Hogy ebben mennyi igazság volt, azt Olivier nem tudta, de az anyja a felmenői révén jelentős vagyonnal rendelkezett.

Diplomata apját is egy igen előkelő fogadáson ismerte meg. A házasságot is, mint mindent, az anyja vezényelte le. Az apjának, annak a szolgalelkű, de bizonyítottan nemesi származású baleknak még a kezét sem kellett megkérnie. Az anyja egyszerűen közölte vele, hogy el fogja venni, és július közepére ne tervezzen programot, mert az esküvőjük miatt nem érnek rá, utána pedig nászútra mennek Francia Guyanára.

Soha senki nem mondott neki ellent. Akarata olyan volt, mint a titán. Törhetetlen, megmásíthatatlan, és mindenki számára kötelező érvényű. Olivier-t a lázadása lökte a hadseregbe, majd a dél-amerikai dzsungelek mélyére. Adele belebetegedett a fia árulásába, de nem taszította el magától őt. Férje halála után úgy fogadta, mintha mi sem történt volna.

Olivier az első évben tétován bolyongott Párizs utcáin, nem találta a helyét. Hiányzott neki a munkájával járó adrenalin robbanása az agyában, az akciók előtti izgalom és a bevetések utáni tivornyák, amelyeken a bajtársaival együtt kiengedhette volna a gőzt. Ivott, és hajszolta az élvezeteket. Az unalom ellen egy olyan módszert talált, amely teljesen lekötötte a figyelmét. Mesterséfektől tanult főzni. Privát órák, csak bizonyos ételek, persze méregdrágán. Nem tudta, honnan jött a késztetés, de imádta a minőségi ételeket és italokat. Olivier jó tanulónak bizonyult, és mesteri fogásokat készített, így egy idő után maga is eljutott a mesterek szintjére. Persze az anyjával élt, aki a napjai nagy részében ellátta feladatokkal. Adele egyik pillanatról a másikra gyengülni kezdett, az orvosok beutalták az egyik legjobb magánklinikára. Olivier volt a társasági kapcsolattartója, amíg az anyját a kórházban kezelték. Kiváló neveltetésének köszönhetően az elit azonnal befogadta. Sármja, kiváló megjelenése, a különleges ételekkel és italokkal kapcsolatos szakértelme és a tökéletes szinten elsajátított négy idegen nyelv tette lehetővé, hogy gyorsan beilleszkedjen, valahogy mégsem volt boldog. Valami hiányzott az életéből.

Olivier távirányítóval kinyitotta a kétszárnyas súlyos kovácsoltvas kaput, és behajtott a birtokra. Ha utast szállított a raktérben, általában az üzemhez állt, de ez a rakomány most más volt. Ez extra, ez megrendelésre érkezett. A rendelésben egy harminc alatti, sikeres, jómódú, lehetőleg ismert, fitt, jó alakú, szép arcú nő szerepelt, de ő egy igazi csemegét szerzett. Más akkor örül így, ha a nizzai piacon vagy a kikötőben egy hatalmas friss langusztát kap a halászoktól. Fékezhetetlen öröm csillogott a szemében. Igazi ínyencséget szerzett, aminek meg is kéri az árát. A minőségnek ugyanis ára van, és az ő szolgáltatása egyedülálló a világon. Tudomása szerint kizárólag ő uralja ezt a piacot.

Életvitele és a vállalkozása életben tartása égette a pénzt. Dollár és euró százezrek, sőt milliók kellettek ahhoz, hogy ez az üzlet ebben a formájában fenn tudjon maradni, és számára is gyümölcsöző lehessen, bár tisztában volt azzal, hogy neki ez nem a pénzről szól. Akkor is tette volna a dolgát, ha nem fizetnek érte. Az élvezet hajszolta, bár imádta a vadászat izgalmát, a kiváló ételek elkészítését, a vendégei elégedett arckifejezését, azt az elismerést, amit a bankszámlája vastagsága biztosított számára. Imádta a luxust és a hatalmat, amit a vendégei révén kialakított kapcsolati tőke jelentett számára. A szép órákat, a minőségi ruhákat, a kiváló éttermeket és jó autókat sem vetette meg. A vitorlása a Port Royal de Villefranche-sur-mer kikötőben várta az érkezését. Szerződése volt egy privát repülőgépeket üzemeltető céggel, így nem vásárolt magának repülőt, hanem egy tisztességes havi összegért bármikor igénybe vehette a szolgáltatásaikat. A garázsában a Ferraritól a Maseratin át a Jaguar old timerig mindent meg lehetett találni, bár a hétköznapokban egy Mercedes GLE-t használt. A lakásához parkoló is tartozott, bár a városban inkább taxival közlekedett.

A ház előtt lefékezett, kinyitotta a garázs ajtaját, ami hangtalanul csúszott a plafon alá.

A garázsból három ajtó nyílt. Egy a hátsó kert felé, egy a ház fogadószobájába és egy a ház pincéjébe. Megállt a furgonnal, komótosan megvárta, amíg bezárul mögötte a garázsajtó, majd leállította a motort. A telefonja képernyőjén ellenőrizte a kamerákat, amiket a házban, az üzemben és az udvaron szereltetett fel. Betegesen szerette visszanézni a szeánszokat, és a saját kis játékait az üzemben. Persze most nem volt idő végignézni az összes élő kameraképet, de átfutotta a fontosabbakat.

Kiszállt, kinyújtóztatta a testét, majd kinyitotta a raktér ajtaját. A fiatal nő még mindig úgy feküdt, ahogy hagyta. Óvatosan vezetett, aminek két oka is volt. Nem akarta felhívni a figyelmet magára, nehogy egy túlbuzgó zsaru felfigyeljen rá, és hát nem utolsósorban az áru sem sérülhetett.

Kinyitotta a pincébe vezető ajtót, óvatosan kiemelte a nőt a furgonból, majd a karjában levitte őt a pincébe. Zoé még mindig a szer hatása alatt volt, teljesen eszméletlenül. Olivier letette egy rozsdamentes acélból készült asztalra, ami valaha boncasztalnak készült, így a folyadékelvezetéssel nem volt gondja. Olivier kissé átalakította, mert a holtaknak nem volt szükségük bilincsekre. Hanyatt fektette a nőt, majd lassan meztelenre vetkőztette. A nő tökéletes testének látványára a férfiassága is jelezte, hogy ébredezik. Elhessegette a gondolatot. Egyelőre. A lába. Egyedül Zoé lába nem nyerte el a tetszését. A balettcipő okozta sérülések és a deformáció, amit a lábujjai a táncosévek alatt szenvedtek el, kissé a kedvét szegték, és remélte, hogy ez nem von le az áru értékéből.

Olivier nagyot szippantott a nő teste felett kavargó, a futás utáni izzadság és az elegáns parfüm egyvelegéből. Imádta ezt az illatot. Még nem keveredett bele a vér és a rettegés édeskés, húggyal, hányadékkal keveredő okádékszaga, amitől legtöbbször dühbe gurult, mert idegesítette, hogy az emberek nem tudnak méltósággal meghalni. Az asztal négy rögzítőpontjához bilincselte Zoé kezét és a lábát, a nő így széttett karral és enyhe terpeszben kiterülve feküdt előtte.

Olivier a fali szekrényről levette a fényképezőgépét, és készített pár tucat képet. A nő minden porcikájáról készült felvétel, elölről, majd hátulról. A füléről éppen úgy, mint a gondosan borotvált szemérméről. A lábfejéről is készített pár képet, de azokat igyekezett elnagyolni.

A vendégei a tökéletesre törekedtek. Igaz, jelen esetben kompenzálja a kis hibát, hogy nem akárki érkezett a villába, hanem egy igazi táncművész.

Az asztal feletti műtétekhez használt lámpa erős fényében tökéletes felvételek készültek. Olivier bekapcsolta az asztalfűtést, hogy melegen tartsa áldozatát, megnézte a pupillareflexet és a pulzusát. Még egy óra talán, és felébred. Konstatálta. Ideje bemutatni a megrendelőnek az árut, mert nem maradhat itt így sokáig. Hamarosan jönnie kell a vevőnek, hogy megejtsék a szeánszot. Letette a gépet, a memóriakártyát magához véve felment az emeletre. A műtőlámpát lekapcsolta, csak annyi fényt hagyva áldozatának, hogy az ne őrüljön meg, de képtelen legyen tájékozódni.

Bezárta a pince ajtaját, és egy másik folyosón át egyenesen a szalonba ment. Az ódon divatú, de minden kifinomult igényt kielégítő ház berendezései fehér leplekkel voltak letakarva, amiket kizárólag a szeánszok alkalmával szokott eltávolítani. Egyenesen az emeleti stúdióba ment a tömörtölgyfa lépcsőn, ami az elmúlt kétszáz év alatt sem reccsent meg soha, majd leült a gépe elé. Innen lehetett irányítani a kamerákat, és innen intézte az üzleti ügyeit. Soha máshonnan. Sem a lakásából, sem telefonról, kizárólag innen. Behelyezte a memóriakártyát a gépbe, és belépett a saját felületére a dark weben. A szolgáltatása új étlapot küldött a megrendelőnek a világhálón, annak, aki egy szűk, de felfoghatatlanul gazdag réteghez tartozott. Ők engedhették meg maguknak Olivier Blanchard Maître de Cuisine ínyencségeit.

Második fejezet

DAN

A hatalmas kád még éppenhogy elviselhetően hideg vize ölelte körbe a testem. Lemostam a rám száradt vért, ami többnyire nem az enyém volt. Még sajgott minden porcikám. Lemerültem a már rózsaszínűre változott víz alá, és néztem az orromból felszálló apró buborékokat, ahogy a felszín felé kacsáznak. Erőltetnem kellett, hogy nyitva tartsam a szemem, mert volt bennem egy reflex, ami gyermekkorom óta kísértett. Víz alatt csukott szem, pánikhatár. Ez volt az oka, hogy annak idején nem vettek fel a búvárképzésre a kanadai hadseregben. A hegymászással, a sarkköri, sivatagi és dzsungelkörülményekkel nem voltak problémáim, és bár imádtam a vizet, ő mindig kifogott rajtam. Hiába mondta apám gyermekkoromban, hogy akarattal bármit el lehet érni, hittem is neki, meg nem is. Az egyik ilyen próbálkozásom, amikor szembe akartam nézni a rettegésemmel, majdnem az életembe került. A rossz szokásomat bár nem hagytam el, de az megváltoztatta az életemet. Szembenézni a félelemmel a legkeményebb dolog a világon. Bár szavam sem lehet, soha nem voltam egyedül, a szüleim nem hagytak magamra. Egy ideig. Ott segítettek, ahol csak tudtak. Egyke lévén, az összes szeretetüket rám zúdították. Még kisfiú voltam, amikor ők, egy jobb élet reményében elhagyták Pécset, és kivándoroltak Torontóba. Az öreg kontinensen töltött éveimre már egyáltalán nem emlékszem, sőt soha nem is emlékeztem. Toronto volt az otthonom, Kanada a hazám. Rengeteget utaztam katonaként, mert az amerikai hadsereggel szerződéses viszonyban voltunk. Jártam Kolumbiában, Venezuelában, de szolgáltam Irakban és Afganisztánban is. Dél-Amerikában sikerült elég jól felszednem a spanyolt és a portugált, bevándorolt kanadai lévén magyarul, angolul és franciául tökéletesen beszéltem. A főiskolán hokiztam, a nyelvi kurzusokat szerettem a legjobban. Nem azért, mert oda jártak a legjobb csajok, ja, de azért. Ennek folyományaként mandarinul és németül is elmakogtam. Elke és Xiu kiváló korrepetitornak bizonyult. A hadsereg toborzói is a fősulin szedtek fel. A Közel-Kelet már csak hab a tortán, itt az arab volt a csajozós nyelv, így ráfeküdtem. A tanulásra. Fogalmam sincs hogyan, de az agyam, mint a szivacs szívta magába az információkat, sőt mi több, a nyelveket is. Amikor egy kicseszett váll-lövéssel hazareptettek Bagramból, a kórházban összefutottam Johnyval, azaz ahogy mindenki hívta, „J”-vel, a későbbi főnökömmel.

Egy szobában feküdtünk. A Canadian Armed Forces Medical Centres mind a katonák, mind a rendőrök egészségügyi ellátásért felel. Johny egy, az oldalába beékelt rugós kés miatt lábadozott, én pár gramm acélmagvas lágyólomtól szabadultam meg. Addig-addig sztoriztunk, amíg úgy nem éreztem, hogy jobb lenne nekem a rendőrség kötelékében, és nem a hadseregben haknizni. Ha pontosan akarok fogalmazni, akkor nem éreztem, hanem láttam. Úgy láttam, mint a szüleim halálát a four o one-on, azaz a négyszázegyes úton, amikor egy tartálykamion szétlapította az öreg Eagle Premiert, amit épp apám vezetett. Volt egy törés az életemben, amikor szembe akartam nézni a víziszonyommal. Egy búvárkiképzésre jelentkeztem, és közel nyolc percig voltam halott. Egy buzgó szanitécnek, a szerencsémnek vagy mindkettőnek, esetleg a jóistennek köszönhettem, hogy úgy-ahogy visszasunnyogtam az életbe. Az volt a fordulópont. Átok ez, én mondom. Látni olyan dolgokat, amik nincsenek. Vagy lesznek, vagy csak nem láthatná normális ember. Igaz, sohasem állítottam magamról, hogy normális lennék. Már gyerekként is felragadt a kávéskanál az orromra. A rendőrséget pont nekem találták ki. Mivel a szüleim egy takaros külvárosi házat hagytak rám, és olyan életbiztosításnak voltam a kedvezményezettje, amit fel sem tudtam fogni, anyagi gondokról az én esetemben nem lehetett beszélni. Hirtelen másfél millió kanadai dollár hullott a számlámra. Leszartam a pénzt. Gondolom, azért, mert volt. Nem költekeztem túl. Volt egy Tahoe-m és egy Harley-m. Abban a házban laktam, amit örököltem, és amiben felnőttem. Tíz évet húztam le a torontói rendőrségen detektívként, és hála a kicseszett terhes képességemnek, elég nagy sikerrel. Persze igyekeztem titkolni, mert a más az rossz, a más az félelmetes. Sok esetben egy-egy eredményesen lezárt ügy után, sokkal több időbe telt összehozni egy hihető történetet, mint előadni a valóságot.

A pánik, a szokásához híven elhatalmasodott rajtam, a víz alatt, és a nagy bugyborékolás közepette felültem a kádban. Végigsimítottam a fejemen, és kinyomtam a szakállamból a vizet. A vizes hajam nem fog a szemembe hullani, mert évek óta nincs. Kicseszett genetika! Felültem, és az órámra néztem. Éjjel fél egy. Kiszálltam a kádból, majd megtörülköztem. Elég nagy műgonddal kellett ezt a harci cselekményt végrehajtanom, mert a kora esti elfogásom nem adta könnyen az irháját.

Frontot megjárt ukrán veterán, aki egy sáros lövészárokban megunta a nomád körülményeket, inkább elárvult gyerekekkel seftelt a haldokló nyugaton. A kis teherautó, amelyben csempészte őket, épp a párizsi körgyűrűn haladt, amikor mellé értünk. Nem tudom, mi hozza elő belőlem a képességem, de úgy jött, akár egy villámcsapás, mint egy kép, vagy mint egy film. Tudatosan nem látok, csak érzéseket tudok előhívni. Néha szagot érzek. A halál szagát. Ránézek egy emberre, és tudom, hogy eljött az ideje, hamarosan meghal. A szag, mint valami szellem, körbeveszi, és nem tágít mellőle.

Mivel én vezettem, nem kellett magyarázkodnom, csak kitettem a kék lámpát a civil BMW tetejére, és már állítottam is félre a kocsit. Persze menekült a nyomorult, és csak a Le Bourget repülőtér mellett tudtuk megfogni, mert okozott egy mérsékelt tömegkarambolt. Nem akartam nagyon megszorítani, attól tartottam ugyanis, hogy a gyerekek megsérülhetnek, még így is lekoccolt vagy öt-hat autót. A baleset következtében a furgon csak mérsékelten, több résztvevő elég rendesen összetört. Mire kiapplikáltam a madarat a furgonból, már elég nagy volt a felfordulás. Hát, ki is használta a jómadár. Gyönyörűen kezdett lelakni. Az ólmos bot csak a harmadik ütésnél tűnt fel a kezében, addig abban a szent meggyőződésben voltam, hogy Mike Tyson még életében reinkarnálódott ebbe a testbe. Kénytelen voltam csibészesre venni a figurát, és egy a roncsból kiálló, hegyesre törött alumíniumrúddal a lába közé döfni. Rendesen kinyírt volna a madár, ha nem adok hozzá egy kis pluszt. Amikor megvasaltuk a herevérzéses üvöltő harcost, és kinyitottuk a furgont, hat kiskorút szedegettünk elő a vezetőrész mögötti dupla hátfalból. A legfiatalabb négy-, a legidősebb hatéves volt. Három fiú, három lány. Makogok pár nyelven, de szerencsétlenek egyik emberi nyelvet sem beszélték. Jó, abban a stresszben a sajátjukat sem.

A papírmunka után hazajöttem, és megittam vagy egy deci whiskyt. Bedőltem a kádba, és csak arra vágytam, hogy az ágyamba zuhanhassak.

A prefektúrától nem messze, a Rue Fizeau-n béreltem egy indokolatlanul nagy tetőtéri lakást, közel tíz éve. Azt hiszem, odaát az Újvilágban hozzászoktam a big size méretekhez. Hogy hogy kerülök Párizs napfényes, de hajléktalanoktól hemzsegő, pisaszagú, ámbár romantikával mélyen átszőtt utcáira? A megoldás végtelenül egyszerű. Interpol. Mivel elég jól elboldogulok Bábel útvesztőiben, a harci tapasztalataimmal csak felsrófoltam a rezümémet. J., a volt főnököm feldobott a belső hálóra, a rendőrségi húspiacra, és a franciák le is csaptak rám azonnal.

Nem mintha nem lenne náluk is elég harcedzett figura, de talán az európai gyökereim győzték meg őket, hogy itt a helyem, és itt kellene hajszolnom a bűnt. Majd tíz éve, hogy évente kétszer megyek csak haza, de a szüleim házát nem volt szívem sem eladni, sem kiadni. A Tahoe-t eladtam, de a motorom egy konténerben utánam hajózott Európába. Most azzal rohangálok, meg a csigaevő barátaim révén szolgálatinak kiutalt vackokkal. Öt év alatt sikerült elérnem, hogy kapjak egy normális méretű német kocsit. Ezekkel a francia gokartokkal nem vagyok kibékülve. A munkám végtelenül egyszerű. Nemzetközi rosszfiúkat és rosszlányokat kell elfogni, és bekasztlizni. Vannak bőven. Néha becsúszik egy-egy helyi prominens, akit, mint VIP, kiemelten kezel a helyi hatóság, bár meglátásom szerint inkább csak le akarják magukról rúgni a terhet, mert hát mi van, ha falsul sül el a dolog, és szarban maradnak.

Inkább legyen az Interpol a feketeseggű. A központ amúgy is Lyonban székel, és hát tele van félkegyelmű aktatologató külföldivel.

Belekortyoltam a whiskymbe, és csak annyit mondtam:

– Jazz.

Az okosotthon azonnal egy kellemes jazzösszeállítást kezdett sugározni. Mintha a lakás minden apró részletéből is szólt volna.

– Félhomály!

Kiálltam a tetőteraszra, és néztem a fényeket. Az alattam fekvő fedett piacra a kofák már éjszaka elkezdtek kipakolni, néha egy hangosabb „Merde!” vagy „Alle, alle!” is felhallatszott.

Egy pillanatra furcsa érzés kerített hatalmába. Történni fog valami, de semmi konkrétum. Álltam ott, és éreztem az ősz borzongató leheletét, ahogy végigjárta meztelen testem a vastag fürdőköpeny alatt. Rá kellene gyújtani – futott át az agyamon, de mivel már több mint öt éve nem dohányzom, elhessegettem magamtól a gondolatot. Bementem a nappaliba, és leültem a sarokkanapéra. Elővettem a mai elfogásunk aktáját, és ismét végigolvastam. Megint szerencsém volt. Léo, a társam rögtön azt kérdezte, hogy mi a bánat ütött belém, minek ugrottam rá Iveco Dailyre. Mit mondhattam volna? Persze, hazudtam. Nem mondhattam, hogy láttam a padlón fekvő, levegőhöz alig jutó, ziháló gyerekeket, akik alig éltek. Azt kellett mondanom, hogy gyerekkiáltásokat és dörömbölést hallottam a raktérből. Szerencsémre Léo átsiklott afelett, hogy a kocsink ablakai fel voltak húzva, ugyanis a BMW 5-ös szériájának kiváló a hangszigetelése.

Az ital megtette a hatását, végül is ezért fizetjük. Éreztem, hogy egyre jobban leragad a szemem. Letettem az aktát a dohányzóasztalra, és átmentem a hálószobába.

– Teljes sötétség és csend! – szóltam félhangosan. A jazz megszűnt, a zsaluk elkezdtek lecsúszni a sínjeikben, a lámpa lekapcsolódott.

Hanyatt feküdtem, és próbáltam átadni magam az érzésnek: amikor előbb a két kéz, majd a láb, végül a test is teljesen elnehezedik. A szemhéj az utolsó. Igyekeztem figyelni a légzésemre, és kizárni a fájdalmat, amit az ólmos bot okozott a felsőtestemen és a combomon. Próbáltam kizárni a külvilágot, és csak a légzésre koncentrálni.

Hirtelen egy férfi képe villant be. Hátulról láttam, egy parkban állt, és egy másik embert figyelt. Egyiküket sem sikerült kivennem. Arcokat nem láttam, csak egy elegáns férfit, aki telefonált, és feszülten figyelt valakit. Mindkét alak homályos volt, a fák elmosódtak, egy szökőkút kontúrja is feltűnt a parkban, de Párizsban ezer szökőkút van. Talán nem is Párizs. Ezek a látomások nem ismernek földrajzi határokat. Csak azért, mert én itt vagyok, még nem kell a látomásaimnak is itt lenniük. Tudatosan igyekeztem fókuszálni a részletekre, de semmi értékelhetőt nem sikerült felfedeznem. Tudtam már rutinból, hogy hamarosan tisztul a kép. Ha nem ma, akkor holnap. A következő pillanatban egy karcsú meztelen nő jelent meg, aki egy félhomályos helyiségben rettegett. A következő pillanatban egy hatalmas operaház sok-sok kiöltözött emberrel. Aztán jött az álom. Zuhantam a semmibe, a mélyfekete sötétségbe, és elvesztettem a kapcsolatot a tudatos világgal.

A telefonom jelzésére ébredtem reggel, bár esküdni mernék rá, hogy nem állítottam be az ébresztőt. Ránéztem a telefonra, és láttam, hogy ez bizony hívás, nem ébresztés. Léo volt a vonal másik végén.

– Jó reggelt, Dan! Alszol? – kérdezte felszabadultan, már-már vidáman. Én ezt soha nem fogom megérteni. A bolondok boldogok nulla-huszonnégyben.

– Aludtam, aludnék, aludni fogok. Ebben a sorrendben. Most leteszem, mert szabadnaposok vagyunk – válaszoltam, mert valóban nem akaródzott bemenni szolgálatba. Ma motorozni szerettem volna. Reggelizni a ház alatti kis kávézóban, majd ebédelni egy vidéki kis étteremben. Már azt is elterveztem, hogy Angus marha steaket eszem borsmártással. Aztán este lemegyek a szemközti ház alatti vendéglőbe, és jó vörösbort fogok inni. Ha mázlim lesz, akkor a visszautasíthatatlan sármomnak köszönhetően nem is egyedül térek haza.

– Nem teszed. A főnök hívat. Én már úton vagyok, a kocsiból hívlak. A hangjából ítélve valami fontos ügy lehetett.

– Aha, ezt ismerem. Volt már ilyen.

– Emlékszem – nevetett fel. – A szolgálati kocsiban alkalmazandó megfelelő higiéniai követelményekről kellett meghallgatni egy kétórás kiselőadást.

– Mert nem kellett volna megfigyelés közben műanyag palackba pisálnod.

– Nem azzal volt a baj.

– Dehogy. Azzal volt a baj, hogy szarul célzol, félrehord a fegyver.

– Neeem. Kicsi volt az üveg szája.

– Még szerencse, hogy nem vágsz fel a vastag kolbászodra, lúzer.

– Na, ejtsük a témát! Szerintem nem miattam volt. De igyekezz, neked csak két perc!

– Rendben, indulok – válaszoltam, és tényleg kezdett felmenni bennem a pumpa.

Gyorsan beálltam a zuhany alá, mert éjjel rendesen megizzadtam. Felkaptam egy farmert, egy pólót és egy rövid bőrdzsekit. A motoroscsizmám elmaradhatatlan kelléke a ruhatáramnak. Jó kemény az orra, és páran már elfogás közben megrágcsálták, de én így összekaristolva is szeretem.

– Bezár! – szóltam oda a bejárati ajtónak, ami azonnal le is reteszelte magát. Imádom ezeket a modern szarokat. Visszanéztem a névtáblára: Daniel Gaal. Hát, ez bizony én volnék.

Lementem a lépcsőn, a liftet elvből nem használom. Heti négyszer járok edzésre, és ez is segít tartani a formám. Így ötven felé már figyelni kell az ilyesmire. Beugrottam a kávézóba, kértem egy kapucsínót és egy croissant-t. Leültem, pár perc alatt eltüntettem. Közben a telefonomon átnéztem az e-maileket és az időjárást. Csodás kora őszi idő lesz ma, így eldöntöttem, hogy motorral megyek a három percre lévő prefektúrára, és amint végzek, azonnal irány a végtelen út! Visszamentem a garázsba, és beindítottam a Harley-t. A motor gurgulázása mindig nyugalommal vegyes várakozással töltött el. Nyugalommal, mert megnyugtat a motorozás, várakozással, mert nem tudom, mit hoz az út. Ráhúztam a pólóm a Glockomra, és gázt adtam. Óvatosan hajtottam ki a ház alatti teremgarázsból, és fordultam el a piac mellett, a rendőrség irányába.

Még ki sem tudtam húzatni a gépet, amikor már állhattam is félre. Sisak a könyökhajlatomban, igazolvány a belső zsebemben. A kapus csak biccentett a fejével, hogy mehetek. Hiába, aki sztár, az sztár. Felloholtam a másodikra, és a saját irodám felé vettem az irányt. Le crime organisé en France et Interpol – ez állt az irodám ajtaján. Igen, a szervezett bűnözés volt a fő profilunk. Ezek a bűnözői szervezetek határokon átnyúlva csempésztek embereket, kábítószert, fegyvert, készpénzt, bármit. A gazdasági bűncselekmények garmadájával találkozunk, és a fizetett gyilkosokról se feledkezünk meg!

Beléptem, és az ajtó melletti fogasra akasztottam a bukósisakom. Bekapcsoltam a kávéfőzőt, és épp csak leültem az asztalom mögé, amikor belépett Léo.

– Forrón, feketén, mint amilyen én vagyok! – kiáltotta nevetve, és rám villantotta a százötven, tökéletes formájú hófehér fogát. Léo Sierra Leone Kono törzséből jött, a becenevét is innen kapta. Léo. A rendes nevét az isten se tudta kimondani, háromszor nyomták újra a szolgálati igazolványát, amikor felszerelt. Egyéves korában került Franciaországba, de persze már réges-rég állampolgár, másként nem is lehetne rendőr. Ő az én összekötőm a helyi rendőrséggel. Hivatalosan így hívják, amúgy meg a társam, aki megeszi az életem. Ennyi erővel akár meg is nősülhettem volna.

– Forrón és feketén?! Mindig mondtam, hogy meleg vagy, haver. Na, mindegy. A kicseszett olimpia óta ez még talán menő is.

– Hallod, az olimpiáról egy szót se! Hetekig nem aludtunk.

– Az már igaz. Na, szürcsöljünk, és gyerünk a chéfhez, mert sürgős motorozhatnékom van! – vágtam oda foghegyről, miközben belekortyoltam a mai második kávémba.