Sarah Crossan

A LÁNY, AKINEK NYOMA VESZETT

A mű eredeti címe

Gone for Good

Copyright © Sarah Crossan 2026

Published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd

1st Floor, 222 Gray’s Inn Road, London, WC1X 8HB

Hungarian translation © Ács Eleonóra

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

ÁCS ELEONÓRA

A borítót

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISBN 978 615 104 148 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Daniel Crossannak

Belle

Belle Jackson eltűnt.

Mobil, iránytű, zseblámpa nélkül.

Közeledett az éj.

Ha ideges volt, dudorászott,

bár ő maga nem tudott róla.

A többiek felnéztek dolgozat közben,

homlokráncolva, míg a zajozást abba nem hagyta,

vagy a tanár intette csendre.

És dúdolt az erdőben botorkálva is,

hosszú, vörös haja vizes tincsekben lógott a pulcsijára.

Amint lement az augusztusi nap,

a hegyekben hirtelen lehűlt a levegő,

hiába volt napközben hőség.

De Belle-en nem volt meleg kabát,

csak egy vékony dzseki. Az is valaki másé.

Megborzongott. Jobb lett volna óvatosabbnak lenni.

Könnyelmű,

ezt mondta volna az anyja.

A túrabakancs feltörte a lábát.

Fázott a keze, megdermedt az ujja.

Éhség tört rá, majd enyhe pánik, hogy az a

kaparászás a közelben valami veszélyes állat lehet.

– A francba! – morogta. – A francba, a francba, a francba!

Elbújjon vagy kiabáljon?

Nem emlékezett rá, mi a szabály,

de azt tudta, hogy nem szabad futnia:

a ragadozók üldözik a futót; ez náluk ösztönös.

Másrészt a zaj embertől is jöhet,

és a sötétségből kijutni legkönnyebben

egy társsal lehet.

Belle fejben összerakta

a lehetséges veszélyek listáját:

kidőlő fák,

váratlan szakadékok,

földcsuszamlások,

fegyverek,

csörgőkígyók,

fekete medvék,

kihűlés,

férfiak

mint a legfőbb ragadozók.

Noha tizenhat volt, a korához képest apró, de széles vállú, belevaló.

Füvet nyírt, és nagy nyomásúval lemosta a szomszéd teraszát,

így szerezve pénzt a hétvégékre.

Elindult hát a bátor Belle Jackson

a hang irányába.

Hátha végre rábukkan valaki.

Míg rá nem jött – túl későn –, hogy ki az, aki rátalált.

1
Connie

Alszom.

Aztán egyszerre ébren vagyok.

Éles fény és egy durva hang:

– Felkelni, bébi!

Gyerünk! Gyerünk! Nyomás!

Hány óra? Mi történik?

Egy férfi rosszallóan néz rám.

Nem zsaru, de egyenruhát visel,

és bilincs lóg a szíján.

Mögötte kigyúrt nő vár,

csípőre tett kézzel,

a fejét elfordítva.

Ő is egyenruhás.

– Velünk jössz – mondja.

Ez nem fenyegetés. Hanem tény. Rideg közlés.

Így hát sikítok, hangosan és hosszan.

A házunkban vékonyak a falak.

Valaki meghallja. Valaki megment.

Újabb sikítás: hangosabb és hosszabb.

A férfi megrázza a fejét.

– Nincs itthon senki, bébi.

A polcon 03:38-at mutat a digitális óra.

A nővérem, Mae ma egy barátjánál alszik.

De apa és Wendy csak moziba mentek.

Már itthon kell lenniük.

– Apa! APA! – kiabálok.

Semmi.                         Csend.

– Mondtam. Nincs itthon senki.

– Bántották apámat? Hol van?

Nehezen beszélek, nehezen lélegzek,

mintha lent tartanának

a víz

alatt.

– Ha nem öltözöl fel, úgy viszünk, ahogy vagy.

Felemeli a hátizsákomat.

– Minden benne van, ami kellhet.

A nő rám villantja a zseblámpáját,

elvakítva a szemem egy pillanatra.

Türelmetlenek, de nincsenek pánikba esve,

mint a bűnözők, lebukástól tartva.

– Tudom, hol őrzi apám barátnője az ékszereit  – mondom kétségbeesetten. – Ne bántsanak!

A nő felhorkan.

– Jellemző.

Nem gyémántokat akarunk, hercegnő.

Csak a pénzünket.

Így hát

az ajtó felé vetem magam

remegő lábbal,

kábán,

feszülő bőrrel

és majdnem elérem.

Majdnem.

A férfi karja a nyakam köré feszül,

a földre

kerülök,

a hátamra térdel.

– Engedjen el! – rimánkodom.

De már túl késő. A csuklómon bilincs csattan.

Tetszik vagy sem, velük megyek.

De hová? Hová a fenébe visznek?

*

„Soha ne hagyd, hogy átszállítsanak egy másik helyre.”

Ezt egyszer egy dokufilmben hallottam,

egy nyomozótól,

és tartottam magam a tanácsához.

Azt mondta: „Veszélyben vagy, ha valaki elvisz

onnan, ahol lenni akarsz,

oda, ahol ő szeretné, hogy legyél,

ahol senki sem talál meg,

ahol senki sem hall,

ahol az a valaki azt tehet veled,

amit csak akar.”

Mindig azt gondoltam,

hogyha ez megtörténik,

sikítani,

karmolni,

marni

és harapni fogok,

hogy ne tudjanak elrabolni.

A terepjárójuk hátsó ülésén rájövök,

hogy szánalmas balek vagyok.

Már bent vagyok

egy másik helyen.

Azt tesznek velem, amit akarnak.

*

– Kik maguk?

Hová visznek?

Hol a családom?

A hátsó ülésen, még mindig bilincsben,

az útjelző táblákat nézem,

próbálom kitalálni, hová tartunk,

próbálom nyomon követni az időt,

próbálok megtudni valamit,

– a hangom furcsa, éles és feszült,

mintha nem is az enyém lenne.

Nem válaszolnak.

Rádiót hallgatnak, és morognak a forgalom miatt,

mintha nem történne semmi borzasztó.

Mi a fene történik?

*

Órákig autózunk, sztrádákon,

ki Hobokenből és New Jersey-ből,

északnak a Hudson mentén New York államba,

majd elhagyva Albanyt, Kanada felé.

Kivisznek az országból?

Emberkereskedők áldozata lettem?

Autók, kamionok, Greyhound buszok mellett

húzunk el, mentők, motorok mellett,

csak egyszer állunk meg egy kúton, a nő tankol,

a férfi hátraül mellém, hogy el ne meneküljek.

Tetovált pókok borítják a nyakát.

Hemzsegnek a kezén, a fülcimpáján.

– Meg fognak ölni? – kérdezem.

Muszáj tudnom.

És ha igen, azt akarom, gyorsan történjen.

Kínzási módok villannak az elmémbe.

Pokoli sejtelmek eldugott erdei házakról,

pincékről, ragszalagról, kötélről, patkányokról.

Nem kéne horrorfilmeket néznem.

A fickó mocskos körmeivel megvakarja az állát.

– Én csak futár vagyok.

Szállítmányozásokat vállalunk, bébi.

– Mit?

– Embereket szállítunk.

Főleg makacskodó kölyköket.

Ez csak egy meló.

– Kinek szállítanak?

Nem értem.

Ez csak valami tévedés lehet.

Leveszi rólam a bilincset, mosolyog,

lenyűgözve

a saját nagylelkűségétől.

– Viselkedj, különben visszarakom,

és a bokádra is, ami úgy fog fájni,

mint amikor a napon szétég a segged.

Vörös a csuklóm, a fém

felsértette a bőrt a csont mentén.

Tényleg nagyon kedves.

A nő visszatér, egy Mars csokit

és egy doboz Dr Peppert dob az ölembe.

– Egyél! – mondja vidáman.

– Az A terv az, hogy élve szállítunk le.

*

És mi a B terv? Hogy holtan kézbesítenek?

*

Az utak egyre szűkebbek, meredekebbek,

a sík sztrádából dombok lesznek, majd hegyek.

Az út mindkét oldalán sötét, sűrű erdő,

időnként megcsillan a hold

a víz                         felett.

A kocsi lassít, kátyúkat kerülget,

döglött szarvast, döglött mosómedvét,

egy csomó, az aszfaltra tapadó

ragacsos madártollat.

New York államban felszedheted az elütött állatokat.

Engedélyt kérsz egy járőrtől, hazaviszed, aztán

bedobod a fagyasztóba, és nyáron megsütöd a grillen.

Honnan tudom? Sok haszontalan dolgot tudok.

Az internet végtelen. Veszélyes. Ostoba.

– Totál kivagyok – közli a férfi.

– Nagyon kéne egy kávé – tódítja a nő.

– Apám kifizeti a váltságdíjat – mondom.

És el is hiszem, hogy így lesz.

Vagy legalábbis megpróbálja,

ha Wendy nem szól bele.

Az apám ingatlanjogász. Van pénze.

Röhögnek.

Pedig nemigen tudok elképzelni kevésbé vicces dolgot,

mint ami most történik.

*

Hacsak nem számítjuk azt a napot, amikor anya meghalt.

Az is a Nagyon nem vicces napok kategóriájába tartozik.

Mégis nevettünk, amikor egy órával a halála után,

a hospice parkolójában felengedtünk egy

héliumos lufit,    és néztük,     ahogy elszáll a szélben.

Rajta volt a neve, ALICE, egy nővértől kapta

a negyvenötödik születésnapjára

az előző héten.

– A horkolásod nem fog hiányozni! – kiáltotta apa.

– Sem a kovászos kenyered! – tette hozzá Mae.

Én nem tudtam megszólalni.

Elszorította a torkom a fájdalom.

Megöleltem a nővéremet.

Fertőtlenítőszaga volt.

Már két hete jártunk a hospice-ba.

Vártuk, hogy meghaljon anya.

Néztük, ahogy felélénkül.

Könyörögtünk, hogy ne menjen el.

Búcsúszavakat suttogtunk.

Felszínes lélegzetvételek.

A szünetek közöttük.

A halál furcsa véglegessége.

Anyám rendetlen volt.

Úgy vélte, a káosz az élet bizonyítéka:

kihűlt kávéval teli csészék szerte a házban,

egy nagy ritkán kiporszívózott autó.

Káromkodott, nem hajtogatta össze a mosott ruhát.

Amikor meghalt, a káosz eltűnt,

és vele a slampos vidámsága is.

Komor lett a világ.

Nem volt egy vidám nap.

*

Megáll a kocsi.

Kinyílnak             az ajtók.

Egy másik nő segít ki

a hátsó ülésről

a hajnali harmatba.

Karcsú ujjak, hosszú nyak.

Hajszálcsíkos nadrágkosztüm,

vékony keretes szemüveg,

egy olcsó ügyvéd ceruzával rajzolt mosolya.

– Connie Ryder? Üdv!

Dr. Tracy Montgomery vagyok.

Hagy egy percet, hogy ezt megemésszem,

miközben fürkésző tekintettel

végigmér

tetőtől

talpig.

Mélységes nyugtalanság fog el;

szemügyre vesznek, ugyanakkor,

mintha teljesen láthatatlan lennék,

mintha eltöröltek volna

a föld színéről.

– Kövessen! Szaporán! – parancsolja.

Bőrcipője csikorog a kavicson.

Merev, barna apródfrizurája mozdulatlan,

miközben egy betonépület felé lépked;

a fenyők közt

hanyagul szétdobált

tömbök.

Nem mozdulok.

És elmenekülhetnék.

Az autópályákon megtett kilométerek

és a fák sűrűsége alapján

az Adirondack Park szívében

lehetünk.

Hogy melyik részén, azt nem tudom.

De el tudnék tűnni benne,

ha némi előnyhöz jutnék.

És hátha találnék

egy túrázót, biciklist vagy lovast,

valakit, aki segíthetne.

Dr. Tracy Montgomery megáll,

és unottan sóhajt a dacom láttán.

– Ellenáll vagy engedelmeskedik.

Az élet választási lehetőségek sora.

És a következményeké.

Az elrablóim is kiszállnak.

Ha elfutok, követni fognak, és bár gyors vagyok,

alkatra mindketten akár a kommandósok.

– Nincs értelme menekülni – ismerem el.

– Nem igazán – ért egyet a férfi.

Átadja a hátizsákomat.

– Sok szerencsét!

Fogom a zsákot, és követem dr. Tracyt az épületbe.

Nem tudom, mi mást tehetnék.

Még soha nem raboltak el.

*

Két nagydarab férfi egy

kapálózó tinit rángat végig a folyosón,

Lába a padlót kalapálja.

– Vegyék le rólam a mocskos mancsukat! – üvölt.

Hátrébb húzódom, nehogy megrúgjon.

Dr. Tracy nem zavartatja magát, közelebb lép.

– Elzárást akarsz, Jun? – kérdezi.

Nem tudom, mit jelent ez,

de a fiú a lába elé köp.

Dr. Tracy álla megfeszül.

Hány gyereket tartanak itt fogva?

És mit akarnak tőlünk?

Fáradt vagyok, elzsibbadt az agyam;

képtelen vagyok bármit összerakni.

Magas pult mögött csábos recepciós ül,

önbarnított bőr és műszempillák,

lustán tekergeti a haját az ujja körül,

mint aki a szállóvendégekre vár.

Körmei hegyesek, francia manikűrrel,

túl hosszúak, tuti, hogy zavarják.

– Megszakítottam Jun telefonhívását – közli rekedten.

A hangja nyugodt, mintha az erőszak teljesen normális lenne.

– Köszönöm, Mrs. Marinella – bólint dr. Tracy.

Rákacsint a gyereket markoló gorillákra.

– Oké. Hadd tisztuljon ki a feje!

Akár egy hisztis kölyök,

Jun harcol, hogy kiszabaduljon.

– Elmondtam apámnak, hogy Belle eltűnt, ennyi.

Megkérdeztem, mit tud róla.

De úgy tűnik, itt bűn kérdezni.

Lassan, hangosan beszél,

mintha idiótákhoz szólna.

Aztán észrevesz, és összehúzza a szemét.

– Jesszusom! – motyogja.

Az egyik gorilla a fejét ingatja.

– Egyfolytában róla jártatja a száját.

Jun vonakodva elfordítja rólam a tekintetét.

– Igen... és épp azt meséltem apámnak,

milyen lószarral etetnek bennünket – mondja Jun.

– Ló. Szar. LÓSZAR.

Ajka száraz, repedezett, szeme ide-oda jár,

néha rám néz, néha máshová,

az arcomat kutatja.

Dr. Tracy összevonja a szemöldökét.

– Értem.

Jun arcát, megfeszített állát, sötét szemét figyeli.

Ő állja a tekintetét, igyekszik bátornak tűnni.

Ujjhegyeivel megkopogtatja a homlokát.

Egy. Kettő. Három.

Aztán újra.

Egy. Kettő. Három.

Az ajtó felé fordulok, amin bejöttünk.

Automatikus. Már becsukódott.

De be is van zárva?

Ha akarnék, ki tudnék csusszanni rajta?

– Elzárás. Három nap – mondja dr. Tracy.

– Mindannyiunknak jól jön egy kis nyugalom.

– Hol van Belle? – kérdezi Jun óvatosan.

– Miért nem keresi senki?

Az emberek nem tűnnek el csak úgy.

Próbál kiszabadulni, de vasmarokkal fogják.

A régi Connie most megszólalna,

és mintha anya hangját hallanám,

aki azt mondja, védjem meg a srácot.

De túlságosan félek.

Csendben maradok.

Eltűnt egy lány? Innen? Hová?

Dr. Tracy hozzám fordul:

– Jun természetesen téved.

Az emberek igenis eltűnnek. – Csettint az ujjával.

– Különösen, ha egyedül kóborolnak az erdőben.

Szolgáljon ez tanulságul.

*

Annyira rémes ez a hely, hogy nem akarom, hogy bármi, amit

dr. Tracy mond, igaz legyen.

De első kézből tudom, hogy az emberek igenis eltűnnek.

Ez nem szokatlan.

Anya fényesen lobogó tűz volt,

és eltűnt egy pillanat alatt,

a láng kialudt.

És vele minden emlék, vágy, remény semmivé lett.

És ami maradt: vékony bőr a törékeny csontok fölött.

Egy héj.

Amikor meghalt, kétségbeesetten meg akartam őrizni.

A kedvenc zenéit játszottam,

a kedvenc gyümölcsteáját főztem –

mindent megpróbáltam, hogy halljam, érezzem az illatát.

De a halottaknak megvan az a szokásuk, hogy eltűnnek,

először egy pillanat alatt,

majd idővel

újra.

A világ apránként továbbhalad.

Nem mindenki akar emlékezni.

A múlt fájdalmas hely.

Amikor apa és Mae új életet kezdtek,

az egyik anya nélkül,

a másik Wendyvel,

én is úgy éreztem, hogy eltűnök,

eltávolodom tőlük,

eltávolodom mindentől, mindenkitől.

Nem tudom, mire gondolt Jun,

amikor erről a lányról, Belle-ről kérdezett,

de tudnia kéne, hogy az emberek eltűnnek;

meghalnak, elmennek, magukba fordulnak.

Nincs mindig rejtély, amit meg kell oldani.

Belle

Belle vizes volt, fáradt és zavarodott.

Egyetlen éjszaka alatt számos életet élt,

számos szerepet játszott:

a segítőkész lakótársat; a szívtiprót; a totál káoszt.

De aztán hirtelen besötétedett,

és vissza akart menni,

a többiekkel lenni,

mert nem volt egyetlen kivilágított ház sem,

amely mutatná az utat,

sem autó, sem utcai lámpa.

Igazi vadon volt, sötét, sűrű.

És borús az ég: Belle már nem látta a holdat;

a világegyetem elcsendesedett.

Nem érezte, hogy csillagporból lenne,

ahogy a versekben áll.

Azon az éjszakán megbánás töltötte el,

és el akarta törölni a vétkeit.

Vagy talán nem is.

Talán azokat az alkalmakat

akarta eltörölni, amikor a vétkeit felfedezték.

Kezdte azt gondolni, hogy nem a rossz viselkedés volt

a probléma, hanem az, hogy lebukott.

Mikor tűnik el a zavarodottság?

A tik-tak,

oda-vissza,

jó és rossz,

helyes és helytelen között?

Mikor fog végre egyenes úton járni,

befejezni a harcot másokkal és önmagával?

Rossz volt, és megbüntették,

jó volt, és akkor is megbüntették.

Nem volt esélye nyerni.

Belle leginkább attól félt, hogy a fiú dobta,

és nélküle fog elmenekülni.

Vagy ami rosszabb: marad, és utálja majd.

Még senki sem szerette őt úgy, ahogy ő,

és többé senki sem fogja.

Vissza kellett mennie a táborba.

Ha nem teszi, és egy nevelő talál rá,

több szintet csúszik vissza,

és hónapokra kerül az érettségitől.

Egy bizonyítottan rossz lány.

Egy igazoltan problémás kamasz.

Ám Belle nem tudta, hogy

többé nem tér vissza Silver Lake-be.

Belle Jackson soha nem kerül elő.

Ez nem jelenti azt, hogy senki sem látta,

nem jelenti azt, hogy nem volt ott senki.

Valaki tud valamit:

egy hang a sötétben,

szemek a fák között.

Mindenki tud valamit.

Sok hang a sötétben,

sok szem a fák között.

Egész sereg hazug és kudarcot vallott ember.

2
Connie

Vibráló fénycsövek

és a romlott tej undorító szaga.

Ahogy befordulunk a sarkon,

léptek visszhangoznak a folyosón,

és egy férfi, nyakában zsinórral,

amelyről belépőkártya lóg,

belénk ütközik.

Szemügyre vesz, nem teszek rá mély benyomást,

nem néz a szemembe, és mintha kissé megborzongana.

– Ő itt Mr. Kellor – magyarázza dr. Tracy.

– Az egyik nevelőnk és a kiképzőtisztünk.

– Késtél – morogja a férfi,

mintha találkozónk volna, én pedig lekéstem a buszt.

Alacsony, szikár, elöl hiányzik egy foga

és a haj a feje tetején.

– Hagytam neked egy poharat. Pisilj bele a

drog- és terhességi teszthez!

Ökölbe szorítja és ellazítja a kezét.

– Aztán vedd le a ruhád és a cipőd!

Egyenruhát kapsz, mint mindenki más.

– Nem tudom, miért vagyok itt.

Elengedi a füle mellett, egy ajtóhoz vezet,

és egy rúgással kinyitja – mögötte fürdőszoba.

A falon sárgás csempe.

A fugák közt fekete penész.

Az ablakon

vasrács.

Egy bűntény helyszínének összes jellemzője.

Itt nem történik semmi jó.

És nincsen kiút.

Ez már a harmadik hely.

*

Dr. Tracy mögöttem áll.

A vállamra teszi a kezét, és megszorítja.

Fáj.

– Befelé! – mondja.

Nem akarok félelmet mutatni, sem hajlandóságot.

– Mondja meg, mi folyik itt! – követelem,

és elhúzódom tőle, a szorításából.

A távolból sikoly, zörgés hallatszik.

Az a fiú az, Jun? Vagy valaki más?

– Az információt ki kell érdemelni – közli Mr. Kellor.

– Te pedig eddig semmire sem szolgáltál rá.

Sőt, szereztél egy rossz pontot.

Az orrom bizsereg, mintha facsarnák a könnyek.

De a sírás nem vezet sehová.

Otthon mindenki elfordul, amikor sírok.

Túl sok vagyok. Kicsit problémás. Kicsit hibás.

– Különben mi lesz? – kérdezem. – Hívja a

a gorilláit, és elhurcolnak, hogy ne kérdezzek?

Dr. Tracyre pillant.

– Lényegében igen.

– El foglak küldeni valahová – morogja.

– Csinálhatjuk simán vagy keményen.

Az arcából ítélve Mr. Kellor a

keményebb módszert választaná. Talán a vonzalma a nyers erő iránt

magyarázza a hiányzó fogát.

– Próbáljuk keményen – mondom, meglepve magamat.

Megköszörüli a torkát.

– Elzárást kap.

Nincs időnk hülyéskedésre.

Dr. Tracy az ajkamra nyomja az ujját.

Gyertyaviaszillata van.

– Első szabály:

nincs beszéd, amíg el nem éri az 1-es szintet,

és leszokik a fölösleges fecsegésről.

– Mi a franc az az 1-es szint? Az apámat akarom. Hol van?

És miért nem volt otthon,

amikor elraboltak az ágyamból?

Hogyan hagyhatta, hogy ez megtörténjen?

Dr. Tracy tekintete már-már együttérző.

– Ó, Connie, drágám! Épp az apja az, aki

a Silver Lake Akadémiára küldte.

Ránk bízta, hogy boldogabb emberré formáljuk.

Szeretné, nem? Hogy végre elégnek érezze magát,

és ne lógassa az orrát állandóan.

Kérdeznék, de túlságosan döbbent vagyok ahhoz,

hogy meg tudjak szólalni.

Apa rendezte meg ezt az egészet?

Ez lehetetlen.

Ugye?

Mr. Kellor felhorkan, mosolyog,

elégedett a változással.

– Vedd le az istenverte ruháidat!

*

Apa azt akarja, hogy boldog legyek.

Ő nem küldene ide.

*

De Wendy igen.

*

Megérkezett Wendy, és otthonná formálta

a zűrös életünket: a hűtőn feladatlista,

a folyosón üveg a káromkodásért fizetendő pénznek,

és az évszakoknak megfelelő díszpárnák

mindenhol a házban.

Monogramot hímzett a törölközőkbe, ábécébe rakta a fűszereket,

kidobta a garázsból a festékeket, kellékeket és szöveteket,

címkézett kukákra cserélte le anya színházi lomjait.

Wendy megpróbálta eltüntetni a gyászt a falakról,

és legfőképp belőlem.

Amikor Eva Cassidyt hallgattam, anya kedvencét, azt mondta:

– Talán ideje új emlékeket szerezni, Connie. Továbblépni.

Mosolygott, de a tekintete hideg maradt,

nehezen tudta leplezni a türelmetlenségét,

azt, hogy elege van a zsíros hajamból, a romló jegyeimből.

De én nem akarok továbblépni.

Meg akarom állítani az életet,

mozdulatlannak maradni.

Mi a baj ezzel?

Amikor minden összeomlik,

a legbiztonságosabb egy helyben maradni.

*

A fürdőszobán nincs zár.

A mosdó repedt, a padló vizes,

a zuhanyfej rozsdás.

– Pisilj, és vetkőzz le! – kiáltja Mr. Kellor, mintha látna.

Istenem, remélem, nem lát.

Megfogom a műanyag poharat.

Még soha nem pisiltem parancsra,

és még soha ilyen kicsike edénybe.

Egyáltalán hogy kell csinálni?

*

Meztelen vagyok, a farmerem és az ingem

labdába gyűrve, védőn tartom magam előtt.

Dr. Tracy kinyitja az ajtót, és

elfintorodik, mintha meztelencsiga lennék,

a konyhai mosogatójában,

akit sóval készül megfojtani.

Kinyújtja a kezét.

– Azokra nem lesz szükség.

Magamhoz szorítom a holmim, a méltóságomat.

Javítóba zártak tárgyalás nélkül?

Hogy lehet apának bármi köze ehhez?

És mi a bűnöm?

Hogy morcos vagyok, és idegesítő.

Hacsak nem azért, mert...

Nem. Kizárt.

Mr. Kellor mereven áll a folyosón,

háttal a fürdőszobának.

– Használtad már a poharat? – kérdezi.

Igen, de nem felelek, átadom a ruhámat, és

a két karommal takarom el magam, amennyire lehet.

Évek óta nem látott meztelenül senki.

Hacsak nem számítjuk Mae-t.

Ő állandóan beront a fürdőbe,

amikor zuhanyozom,

egy érmével kinyitja a zárat,

és benyomul.

– Kifelé! – kiáltom.

– Be fogok pisilni! – jelenti ki.

Akárhogy is, utálom:

dr. Tracy metsző tekintete

akár egy kés éle

a bőrömön.

– Guggoljon le, és köhögjön! – utasít.

A filmekben kérik a foglyokat erre,

de sosem gondolkodtam, mi az oka.

Most már sejtem:

elrejtett dugárut keresnek,

drogot vagy apró mobilt

a testnyílásokban.

– Guggoljon le, és köhögjön! – parancsolja dr. Tracy.

És akkor

hirtelen a testem fölött

lebegek,

és lenézve

magamra, azt gondolom:

csinálj valamit, mondj valamit,

küzdj, te ostoba, ostoba ribanc.

Tudod, hogy képes vagy rá,

tudod, hogy akarod,

ez a gyávaság nem illik hozzád.

A lebegő lány kemény,

annak a Connie-nak a tükörképe,

aki anya halála előtt élt,

harcos, vakmerő.

De a meztelen lány retteg,

ez az újabb verzióm,

mint aki anafilaxiás sokkot kapott,

megbénult, fuldoklik.

Ezek a lányok két,

szinte ellentétes világból

származnak.

Junra gondolva, robotként

teszem, amit dr. Tracy mond, ő pedig rám sem nézve

a kezembe nyom egy kupac kék ruhát

és egy tépőzáras edzőcipőt.

– Mr. Kellor gondjaira bízom.

De mielőtt elmegyek, szeretném, ha tudna valamit.

Itt az a fő szabály, hogy az engedetlenség

büntetést eredményez… vagy még rosszabbat.

Jól teszi, ha ezt az eszébe vési.

Én nem felejtek és nem bocsátok meg könnyen.

Az engedelmesség a kulcsa mindennek.

Elmegy,

a viaszillata ott marad.

*

Kopott hálóterem, kövér legyek keringenek a mennyezeti ventilátor körül.

Három emeletes ágy, kettő a bal oldali falnál,

egy a jobb oldalon,

hat ember hálóhelye.

A szekrényeknek nincs ajtaja,

látni                         a belsejüket:

egy akasztós rész, két polc és különféle tárgyak:

kék ruhák, könyvek, plüssök, hajkefe, piperetáska.

Én is magammal hozhattam volna a cuccomat?

A gördeszkámat?

Nem gondoltam rá. Nem tudtam, hová megyek.

Még most sem tudom, hol vagyok.

– Ott fogsz aludni – mutat Kellor az alsó ágyra.

A vékony matracon összehajtott takaró hever,

és a hátizsákom, kinyitva, átkutatva.

Az ágy melletti ablak

szorosan be van zárva,

de valahonnan dermesztő hideget érzek,

és hirtelen jeges leheletet a nyakamon,

mintha lenne még itt valaki, aki lélegezik, figyel.

– Ki aludt itt előttem? – kérdezem.

Vörös foltok jelennek meg Mr. Kellor nyakán.

Hosszan bámulja a matracot,

vadul dörzsöli a borostás állát.

– Egy másik lány – feleli végül.

Az ablakot fémháló védi,

hogy ne törhessék be, és

ne szökhessenek meg az emberi lények.

Az üveg mögött

hatalmas tölgy ágai lengenek

a rózsaszín reggeli fényben.

– Az ablakon kinézni

kiváltság – közli –, ki kell érdemelni.

– Az 1-es szinttel érheted el.

Rámeredek.

– Maga viccel.

Egy laminált lapot hajít felém.

A földre esik a lábam előtt.

– Ha elolvastad,

pakold be a cuccod az üres szekrénybe.

Az ajtó előtt áll, engem őriz.

A kezében walkie-talkie

csipog, zizeg, visít.

A másik kezében sokkolót szorongat.