Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

1. A leánykák

2. John és Márta

3. Hubert Hand

4. Chadwick Caufield

5. A megérkezés

6. A titok.

7. Lányok és fiúk

8. Az atmoszféra

9. A kunyhó

10. Párbeszéd

11. A levél

12. Egy jólelkű teremtés

13. Az összeszólalkozás

14. Ketten elmennek

15. Egy visszajön

16. A gyilkosság

17. Öngyilkosság

18. A cédulák

19. Bűnjelek

20. További bűnjelek

21. A szembesítés

22. Dany vallomása

23. Fordulat

24. A szembesítés véget ér

25. A múlt

26. Mrs. Ricker vallomása

27. Sam mindent felborít

28. Váratlan látogatás

29. Canneziano

30. Lynn MacDonald

31. Az autóban

32. A skatulya

33. Folytatás

34. Sam

35. Ajánlat

36. Ki a gyilkos?

37. A fotográfia

38. Mindenki gyanús

39. A kapa

40. A levél

41. A harmadik gyilkosság

42. Várakozás

43. John

44. Epilógus

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Kay Cleaver Strahan

A HALÁL MENYASSZONYA

fordította:
Németh Andor

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-961-5 EPUB
ISBN 978-963-559-962-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
The Desert Moon Mistery

első kiadás: 1928.
az elektronikus változat az 1934. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító
az 1928. évi amerikai kiadás borítója
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.
A leánykák

Mikor azon az áprilisi estén Sam megjött Rattailból és havas csizmáival, lilába játszó, véraláfutásos, ősz fejével megjelent a konyha küszöbén, mindjárt láttam, hogy baj van.

- Levél jött az ikrektől, - kezdte.

- Mennyit akarnak? - szóltam mogorván.

- Nem pénzt akarnak, Mary. Hozzánk akarnak költözni.

- Jóságos Isten! Mennyi időre?

- Daniella írta a levelet. Vágyódnak a Nevada sivatagjai, a nagy hegyek csöndje után. Végleg itt akarnak maradni.

- Daniella mindig rendes volt. De a másik... - motyogtam. - És maga hagyja, hogy idejöjjenek.

- Hát mit csináljak?

- Semmit se csináljon. Azok a lányok nem a maga vérei. Különben is meglett nők. Várjon csak. Nyolcévesek voltak 1909-ben, most lépnek a huszonötödik évükbe. Hogy mért akar ez a két huszonötesztendős, meglett hajadon ideköltözködni a sivatag közepére, a maga nyakára, az meghaladja az eszemet.

- Van elég pénzem, kibírom!

Fordnak többje van. Mért nem neki írnak, hogy tartsa el őket? Éppen annyi a közük hozzá, mint magához. A semminél is kevesebb.

- Az szentigaz.

- Hol vannak most?

- Svájcban.

- Jóságos Isten! Mintha ott nem lennének elég nagy hegyek! Maradjanak ott, ahol vannak.

- Én azt nem akarom, Mary. Azt írtam nekik, hogyha jönni akarnak, hát jöjjenek. Van itt hely elég.

Nem akartam ellenkezni vele. Huszonöt esztendeje vezetem Sam háztartását a ranchon és megtanultam, hogy vannak dolgok, amikre kár szót vesztegetni. Aminek Margarita Ditsie Stanley-hez, vagy ahogy később nevezték, Margarita Ditsie Canneziano-hoz valamiképpen is köze van, az szent Sam előtt.

Margarita Ditsie koromfekete szépség volt hajdanában. Apja játékbarlangot tartott Esmeralda County-ban, anyja apáca volt, a kolostorból szöktette meg a jövendőbelije. A lány különös keveréke volt a nyughatatlan vérű hisztérikának és a játékbarlangtulajdonosnak.

Tizennyolc éves korában átlátogatott Carson-ból a Three Bars ranchra, Lily Trooper barátnőjéhez. Sam ott ismerkedett meg vele. Két héttel később a pap előtt állottak. A lány sokkal fiatalabb volt, mint Sam, viszont Sam volt a környék leggazdagabb birtokosa, akiért messze földről lejárták a lábukat a férjhez menni vágyó hajadonok.

Hogy Margarita a vagyonáért ment-e Samhez, vagy azért, hogy Samre pályázó barátnői pukkadjanak, nem firtatom. Annyit tudok csak, hogy semmi vonzalmat nem érzett Sam iránt, de egy ideig megbecsülte magát. Amíg Don Canneziano, a házasságuk második évében, hozzájuk nem szegődött.

A házat, amiben laknak, házasságának első két esztendejében építtette Sam, hogy az asszony jól érezze magát. Ma sincs párja messze vidéken. Sam akkoriban tárta fel réz- és ólombányáit, felvetette a pénz és semmit sem drágállt bútorban, szőnyegben, ezüstben és porcelánban, csakhogy a feleségének kellemes otthont teremtsen. De Margarita fölébe helyezte a jólétnek és a kényelemnek az ökörpásztor szerelmét. Megszegte házassági fogadalmát, megszökött.

Én nem hibáztatom Margaritát. ö olyan volt, amilyennek az Isten teremtette. Csak az úr tudja, mire valók az ilyen némberek. Lehet, hogy fáradt volt, mikor alkotta, más járt az eszében, vagy kísérletezett.

Ámbár az is igaz, hogy ez a Dániel Canneziano nem volt afféle közönséges ökörpásztor, mint a többiek. Hangoztatta, hogy apja nagy rangú ember volt Itáliában, de politikai dolgokba keveredett és ki kellett szöknie az Egyesült Államokba. Lehet, hogy igazat mondott, lehet, hogy hazudott. Annyi bizonyos, hogy jó gyerekszobája volt. Szeretett szavalni, szépen hegedült. Margarita hallotta a muzsikáját kint a tanyán s megkérte Samet, hívja fel a házba. És személyesen kísérte a játékát a drága zongorán, amit Sam vett neki.

Attól kezdve Dany nap mint nap, ott lábatlankodott Margarita körül. Sam nem esett a feje lágyára, látta, honnan fúj a szél, de szokása szerint hallgatott és nyitva tartotta a szemét. Egy szép este szökni akartak a szerelmesek. Sam utánuk eredt és visszahozta őket. Ma is látom, hogy vonultak be hármasban a házba.

Margarita hetykén emelt fővel, - szép volt, mint a tüzes tulipán, - Canneziano mögötte meghunyászkodva, mint a megvert kutya, Sam hátul, pulyka vörösen. Bezárkóztak a házba s egy félóra hosszat tárgyaltak egymással. Aztán Sam visszaküldte Cannezianot a tanyára s megizente a legényeknek, hogy tartsák szemmel a fickót. Ott is tartották, amíg Sam vissza nem jött.

Másnap hajnalban Sam ugyanis bement a járásszékhelyre s ottmaradt estig. A másik nap kimondatta a vallásukat. Harmadnap reggel megjött a ranchra az ítélettel, meg a pappal, leküldött az ökörpásztorért s ott állt mellettük, míg a pap összeeskette Margarita Stanley-t Dániel Cannezianoval, a nevadai házasságjog rendje s módja szerint.

Itt vége kellene, hogy legyen a történetnek. De nincs vége, mert Sam továbbra is szerelmes maradt Margaritába. Szégyen, de igaz. Olyan nőt szeretni, aki arra méltatlannak bizonyult, éppen annyira helytelen, mint makacsul haragot tartani azzal, aki megbánta, hogy ellenünk vétett. De Sam szerette. Kilenc esztendő múlva a nő visszajött a ranchra két ikergyerekével, Daniellával és Gabriellával, elpanaszolta, hogy Canneziano faképnél hagyta, mire Sam házába fogadta őket. Azon sem csodálkozott nagyon, mikor Canneziano két hétre rá beállított. Egy darabig hagyta fenyegetőzni, aztán megmarkolta a legényt, alaposan elagyabugyálta s odalökte Margarita lábaihoz. Utána tetőtől-talpig megmosakodott és elment halászni.

Aznap este a kocsisunk az egész pereputtyot szekérre tette és Rattailba hajtott velük, hogy elérjék az éjféli vonatot. Gyalázat ide, gyalázat oda, Sam költségén váltottak vasúti jegyet. Nem tudom pontosan, mennyi pénzébe került Samnek a história, de gyanítom, hogy többet adott nekik, mint amennyit eredetileg ki akartak belőle zsarolni. Csinos összeg lehetett, mert nemsokára híre ment, hogy Canneziano úri játékbarlangot nyitott New Orleans-ban.

Sam szerette volna magánál tartani a gyerekeket, de Margarita nem egyezett bele. Megint egy idő múlva illatos, halványsárga levélkék kezdtek szállingózni a ranchra, amikre Sam utalványokkal válaszolt. Az utalványokra azt írta: »A pénzt a gyerekeknek küldöm. A kislányok ne nélkülözzenek.«

Mikor Margarita hét esztendővel a ranchon tett rövid látogatása után Franciaországban elhalálozott, a bolondos Sam részvétlevelet írt Canneziano-nak s megint felajánlotta, hogy hajlandó adoptálni a kislányokat és otthont ajánlott fel nekik a ranchon. Néhány goromba sor volt a válasz. Canneziano-nak a leánykákkal kapcsolatban megvoltak a maga tervei, annál is inkább, mivel gyönyörű hajadonokká serdültek. Sam törődjék a saját dolgaival, fütyül a jóakaratára és így tovább.

Ilyen választól a Sam Stanley-nél szelídebb vérmérsékletű ember is dühbe gurul. Sam dúlt-fúlt s esküdözött, hogy ilyen durva visszautasításnak nem teszi ki többé magát. Utoljára ajánlotta fel a segítségét a Canneziano-családnak, utoljára nyújtotta feléjük a kezét. Node én biztosan tudom, hogy ötszáz dollárt küldött Gabriellának, mikor az a segítségét kérte. De ha meg is esett a szíve a lányokon, Cannezianoval szemben könyörtelen maradt. Mert az, három esztendő múlva, megint ideszemtelenkedett. Alázatosan, letörten állított be és a Sammel folytatott rövid beszélgetés után éppen olyan letörten távozott, úgy látszik, Sam megfeledkezett róla, ideje, hogy az emlékezetébe idézzem.

- Talán Canneziano is idekészül? Talán ő is a ranchon akarja leélni hátralévő napjait? - kérdeztem gúnyosan.

- Ö ezidőszerint háromesztendei börtönbüntetését üli le San Quentin-ben. Daniella nem tudja, mit követett el. A nyári hónapokban szabadul. Ez az egyik ok, amiért a lányok idekívánkoznak. Meg akarnak szabadulni az apjuktól, legalább is azt írják. Ki tudja, mit szenvedtek az utóbbi évek során!

- Azt nem tudom, - feleltem. - Csak azt tudom, hogy már nem olyan kicsikék. Én nem értem, miért nincsenek már régen férjnél, ha olyan szépek, amilyennek az apjuk híreszteli őket. Huszonötödik évükben vannak.

- Bizonyára azért nem mentek férjhez, mert nem éltek olyan körülmények között, hogy férjhez- mehettek volna. Hát nem emlékszik rá, milyen helyesek voltak kicsi korukban, milyen aranyosak...

- Daniella jó kislány volt, - hagytam helyben de Gabriella maga volt az eleven ördög.

Sam legyintett.

- Amilyen környezetben éltek, elég szép tőlük, hogy megőrizték a tisztességüket.

Ahelyett, hogy megkérdeztem volna tőle, honnan tudja ezt, csak annyit mondtam:

- Szóval, nem bánná, ha John elvenné az egyiket.

John, Sam fogadott fia, szemefénye volt az öregnek. Ő örökli a ranchot, a birtokot Sam egész vagyonát. Sam számára nem lehet közömbös, hogy ki lesz John jövendőbelije, jó feleség lesz-e, rendben tartja-e, az öreg szellemében fejleszti-e tovább a gazdaságot, összetartja-e a vagyont.

Láttam, hogy elevenére tapintottam, mert késlekedett a válasszal.

- Johnnak eléggé benőtt a feje lágya ahhoz, hogy tudja, mit csináljon, - intett le kurtán. Azzal sarkon fordult és kiment a konyhából. Így hát le kellett nyelnem, amit még mondani akartam, nevezetesen azt, hogy bár ötvenhat esztendő nyomja a hátamat, még sohasem láttam olyan férfit, akinek a feje lágya benőtt volna. Valahogy éreztem, hogy ha ezek a Canneziano-lányok idejönnek a ranchra, baj lesz velük. És igazam volt.

2.
John és Márta

A férfiakról nincs nagy véleményem. A legtöbb férfiről azt gondolom: minek kellett ennek felcseperedni, mikor olyan kedves volt, mint magával tehetetlen, ártatlan csecsemő.

Sam Stanley-vel máshogy vagyok. Benne is van sok gyermekes vonás, - mint minden jóra való férfi- s nőszemélyben, - mert közvetlen és egyszerű lélek, de azontúl messziről látszik rajta, hogy korán került ki az életbe, hogy a maga erejéből állta meg a helyét, hogy ember a talpán. Testileg is három másnak az ereje szorult belé. De nem is az teszi. Ha valamelyik ökörpásztor leissza magát, duhajkodik és a puskájával fenyegetődzik, akkor Sam zsebre tett kézzel odaáll elébe és csak annyit mond a maga nyugodt, kellemes hangján: »Mi bajod, fiam? Mire a részeg cowboy nyomban meghunyászkodik és eliszkol. Pedig Samnek már fehér a feje.

Hogy fiatal korában, jó gyerekszobával és jelentékeny vagyonnal, amit atyjától, egy ismert nevű Massachusetts állambeli ügyvédtől örökölt, miért hagyta ott a szülővárosát, miért jött Nevadába, miért vásárolt földet s telepedett meg élethossziglan, az többé-kevésbé örök rejtély előttem. De előre figyelmeztetem az olvasót, hogy ezt a rejtélyt nem akarom ebben a történetben megfejteni. Érjék be velem együtt azzal, amit Samtől tudok.

Sam azt mondja, húszesztendős volt és lobogott a kalandvágytól, mikor az apja meghalt. Először Kaliforniába ment aranyat keresni. Mivel aranyat nem talált, csónakba ült s felevezett Oregonba, ahol megkereste Tom Cone barátját, akinek Rooster Rock közelében, a Columbia-folyó mentén volt a birtoka.

Egy szép napon, ahogy az erdőt járja, zörgést hall a bokrok között. Azt hitte, Tom barátja bújt meg a sűrűben, hogy megtréfálja, mire lábujjhegyen a gyanús bokorhoz lopódzik, széthúzza az ágakat - és akkora medvét lát maga előtt, amekkorát azóta se látott. Hogy a medve mit akart tőle, arra Sam már nem emlékszik, de úgymond, ezek után elment a kedve az oregoni vadontól. Így került Nevadába.

»Itt hál’ Istennek, nincs erdő, nincs bozót, ameddig a szem lát, minden lapos«, jelentette ki örömmel, »itt maradok.«

Birtokot vett magának, gazdálkodott, aztán megvásárolta az elhanyagolt réz- és ólombányákat a közelben s még le sem törlesztette a teljes vételárat, már részegre kereste magát rajtuk. Igazában azonban csak a rancháért rajongott, meg az azzal kapcsolatos gazdaságért.

Mikor Margarita az 1909 tavaszán tett látogatása után magával vitte a két kisgyereket, Sam néhány hétig félrebillent fejjel járt-kelt a gazdaságban, mintha valamire fülelne. Nagyon jól tudtam, mi hiányzik neki s nem is csodálkoztam különösebben, mikor egy szép napon azzal állt elő, hogy érintkezésbe lépett a San franciscoi árvaházzal és két kisdedet kért, hogy adoptálja őket.

Előbb az árvaháznak írt, aztán egy vizsgázott gyermekkertésznőnek, megkérdezvén tőle, hajlandó-e leköltözni a ranchra és két kisgyermeknek gondját viselni. A beleegyező válaszra felkérte a gyermekkertésznőt, hogy menjen el az árvaházba, válassza ki a gyerekeket és hozza őket magával. Mindössze annyit kötött ki, hogy az egyik fiú legyen, a másik lány és hogy öt éven felüliek, egészséges, amerikai állampolgárok és barnaszeműek legyenek.

Szeptemberben megérkezett a gyermekkertésznő a két barnaszenű kisdeddel. Egyiknek Vera, a másiknak Albin volt a neve. Sam átkeresztelte őket. Fiúnak csak John lehet a neve, lánynak csak Mary. Mivel azonban engem is Marynek hívnak, a lány a Márta nevet kapta.

A gyermekkertészhőnek Mrs. Olie Ricker volt a neve. Képzeljenek el egy pirospozsgás arcú, kékszemű, világossárgahajú, öregecske hölgyet, - ez a gyermekkertésznő. Hogy hány éves volt akkoriban, nem tudom. Azt se tudom, hogy ma mennyi idős. Biztosra veszem, hogy nálam jóval fiatalabb, én kezdettől fogva vénnek láttam szegényt. Vén volt, gyógyíthatatlanul, időnek előtte vén, mint egy hajóroncs, mint egy leégett, üszkös ház, mint egy facsonk. Ki hinné az ilyenről, hogy tegnap, vagy néhány évvel ezelőtt még üde s fiatal volt? Ő nem beszélt. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy soha nem pusmogott. Csak nem volt közlékeny. Tizenhatesztendős állandó együttélés után, vagyis a ranchon elkövetett második gyilkosság idején éppoly keveset tudok a múltjáról, mint az olvasó.

John kilencéves volt abban az időben, elragadóan kedves, szépen fejlett, kellemes külsejű gyerek. Mindjárt megjegyezhetem, hogy a fenti leírás, mely kilencéves korában mutatja be Johnt, tökéletesen ráillik a huszonöt esztendős Johnra is, csak nyurgább lett s lényegesen többet nyom a mázsán.

Márta satnya, vékonypénzű gyerek volt, mikor hozzánk került, szép, nagy, barna szemeit mintha valami csikóból plántálták volna halvány arcocskájába. Az árvaház részéről kiállított irományok szerint ötéves volt, mikor elbocsátották. De bármily kevéssé értek is a gyerekekhez, azonnal láttam, hogy itt nincs rendjén valami. Járni elég jól tudott, de beszélni alig. Viselkedése, szokásai olyanok voltak, mint egy kétéves gyereké, holott növésben sokkal többet mutatott. Még egy hetet sem töltött nálunk, már láttam, hogy Mártának hiányzik egy kereke.

Ezzel különben Mrs. Ricker éppúgy tisztában volt. Ő azzal mentegette magát, hogy nagyon édesnek találta a kisgyereket s arra, hogy szellemi képességeit megítélje, nem volt elég ideje. És nem mulasztotta el hangoztatni, hogy kellő gondozás mellett Márta normális gyermekké fejlődhetik.

Én ebben erősen kételkedtem. Sam szintúgy. De akárhogy kértem, könyörögtem, hogy ne adoptálja a gyereket, olyan ellenvetéssel élt, amelyre nem volt mit felelni.

»Ha nem adoptálom és nem viselem gondját, ki a csoda fog törődni vele?« - felelte.

Szóval, adoptálta a kislányt és egész vagyont költött orvosokra. Egyik sem tudott Mártán segíteni. Mind azt mondták, hogy fejlődésében reménytelenül visszamaradt. Így aztán huszonötéves korában, habár a gondos ápolás és orvosi kezelés folytán testileg nem maradt vissza, sőt szépen kifejlődött, Márta szellemileg öt-hatesztendős gyermek maradt, - méghozzá igen ostoba gyerek. Szerencséjére vagy szerencsétlenségére. - Na mindegy. Tökéletesen jóindulatú teremtés, - hangoztatták az orvosok. Nekem efelől mindig kétségeim voltak.

Sam tanítókat is fogadott fel mellé, messze földről hozatta őket s tömte beléjük a pénzt, hogy maradjanak. Amíg aztán kiderült, hogy Mrs. Ricker többre megy Mártával, mint bárki más. Mrs. Ricker sohasem állította magáról, hogy különösebben kedveli Mártát, de bajlódott vele, tisztáin tartotta, csinosan öltöztette s nem vesztette el önuralmát akkor sem, amikor a helyében mindenki más rég felmondotta volna az állását. A végítélet napján, a Márta irányában hosszú esztendőkön át tanúsított kedvessége és türelme kétségtelenül a javára íratik.

3.
Hubert Hand

Három esztendővel azután, hogy Mrs. Ricker Johnnal és Mártával megjelent a ranchon, bukkant fel Hubert Hand. Megkérte volt Mr. Chat Chint, az indiánt, (így hívta mindenki a környéken), hogy szállítsa ki tragacsán Rattailból.

Mr. Chat Chin, az indián tragacsa megállt a ház előtt, Hubert Hand lemászott róla és parádézva, vékony nádpálcáját forgatva sétált a tornác felé.

Sammel elébe mentünk, hogy fogadjuk a látogatót.

Az idegen udvariasan megemelte kalapját és Samhez fordult:

- A ranch tulajdonosával óhajtanék beszélni.

- Tündérnek néznek, - felelte Sam. - Első kívánsága teljesedésbe ment. Mi a másik kettő?

Hubert Hand elővette névjegyét. Neve alatt ez állt: »Tej- és tejterméknagykereskedő«, valamint a firma San franciscoi címe.

- Kedves Mr. Stanley, - tért Hubert Hand a tárgyra, a bemutatkozás mindig kissé kínos szertartásán szerencsésen átesve, - én egy tisztességes üzleti ajánlattal jövök...

- Elég, idegen! - szakította félbe Sam. - Rossz helyen kereskedik. Látom, hogy túl akar járni az eszemen, különben nem azzal kezdené, hogy tisztességes ajánlattal jön. No csak folytassa.

Hubert Hand elnevette magát, habár kissé kényszeredetten. De aztán nem hagyta zavartatni magát s előadta, hogy jólmenő tejterméknagykereskedése van San Franciscoban, de orvosai azt ajánlották, költözködjék száraz magaslati helyre, ahol sok a napfény és ritka a köd. Miután kellőképpen utánajárt, megállapította, hogy a hétszáz láb magasan fekvő Desert Moon ranch, ahol a meteorológusok szerint az esztendő 365 napja napos, nem is szólva a Garnet-hegyekre nyíló remek kilátásról, a vadászati és halászati alkalmatosságokról és a csermelyek kristályos vizéről, az egyetlen hely, amely a számára tekintetbe jöhet.

- Köszönöm, - mondta Sam. - Ha majd szanatóriumot nyitok, értesíteni fogom önt.

- Hát nem csinálunk üzletet? - kérdezte Hubert Hand.

- Az üzleti prepozícióihoz még nem volt szerencsém, - jegyezte meg Sam.

Hubert Hand ajánlata a következő volt: ö bevezeti a tejtermékgazdálkodást a ranchon s ellátja a völgy lakóit vajjal, tejszínnel, sajttal és egyébbel. Samnek van rancha, tehenei, hűtőberendezése, ő, Hubert Hand, hozza a tudását és a gépeit. A hasznon osztozkodnak.

Csodálatos, hogy a nagybirtokosok mennyire megvetik a tej gazdálkodást. Sam cseppet sem volt elragadtatva az üzlettől.

- De gondolja meg, Mr. Stanley, - érvelt a látogató - a völgy lakói Salt Lake Cityből és Renoból kénytelenek beszerezni a tejtermékeket.

- Vegye tudomásul, barátom, hogy utálom a tej szagot és még ha Hongkongból vagy Kamcsatkából kellene hozatni ok a tejtermékeket, én még akkor sem volnék hajlandó akárcsak a kisujjamat is megmozdítani. Hagyjuk ezt a dolgot, kerüljön beljebb, szívesen látom vacsorára.

Tudomásom szerint ettől a naptól kezdve Hubert Hand soha nem hozta szóba többé a tej gazdálkodást. És nem is hagyta el azóta hosszabb időre a ranchot, mint egy-két napra.

- Most jut eszembe, - kezdte a közvetlen társalgás hangján, mikor az asztaltól felálltak, - én azt hallottam Telkoban önről, hogy szeret sakkozni.

- Sakkoznék, ha volna partnerem, - jegyezte meg Sam. - Azonban ezen a vidéken semmi sem ritkább, mint egy használható sakkpartner. A legközelebbi szomszédom, akivel minden áldott héten két éjszakát sakkoztam át, harminc mérföldnyire lakott tőlem, de a nyomorultnak úgy felvitte az Isten a dolgát, hogy Kaliforniába költözött a pénzét költeni. Most a fiamat, Johnt tanítom sakkozni, dehát ő még gyerek. Beérem azzal, hogy magam sakkozom, rejtvényeket fejtek meg.

- Én értek valamicskét a sakkhoz, - jegyezte meg Hubert Hand szerényen.

- Hát mért nem szól? - pattant fel Sam s már rohant a sakktábláért.

Hubert Hand félóra alatt megmattolta az öreget. Újra felállították a figurákat. Az öreg most egy óráig állta az ostromot, de a végén megint csak Hubert Hand nyerte meg a játszmát.

- Az istenit! - kiáltott fel Sam, mikor a parti véget ért. - Maga az én emberem.

- Hogy érti ezt, uram?

- Ahogy akarja, csak a tejtermékekkel ne hozakodjék elő. Hozassa fel a cókmókját és mondja meg, mennyi fizetést akar? Mért nem kezdte mindjárt azzal, hogy sakkozni tud?

Már előre látom, hogy nem fogom tudni következetesen visszaadni Sam beszédmodorát és kedvenc kifejezéseit. Sam olyan természetesen káromkodik és átkozódik, ahogy más lélegzetet vesz. Istentelen beszédmodorának az a legnagyobb hátránya, hogy mivel lépten-nyomon káromkodik, a nagy szavak teljesen elvesztették a szemében az értéküket, úgyhogy mikor igazán oda kellene lennie valamitől, nem talál szavakat az indulataira. Ezért aztán, ha az esemény nem nagyon jelentős, csak ejnye-ejnyét, vagy lám-lámot szokott mondani. Ha aggasztóbb a dolog, tátva marad a szája, ide-oda forgatja pipáját, miközben kiszórja belőle a tüzet és a hamut s mindent összeéget, bemocskol, ami a keze alatt van. Engem egyformán kevéssé hoz ki a sodromból, akár káromkodik, akár ejnye-ejnyézik. De ha a pipája kifordul, felfigyelek.

Hubert Handre visszatérve, boldogan elfogadta Sam ajánlatált, felvette az intéző címet és kijelentette, hogy 250 dollár havifizetésre tart igényt. Sam szemhunyorítás nélkül megadta neki.

4.
Chadwick Caufield

Chadwick Caufield, társaságunknak másik tagja, a ranchon történt első gyilkosság idejében mindössze két esztendeje időzött körünkben.

Későre járt, jóval tíz óra után. Akkoriban még új dolog volt a rádió s valamennyien körülötte ültünk, mikor csöngettek. Chad volt a késői látogató.

Fehér bőrnadrágot viselt, hosszú, sárga esőköpenyeget és szalmakalapot, amit zsineg erősített kabátja gombjához. Kezében fényképezőgépet, hóna alatt ukulelét szorongatott. Megemelte kalapját, elővillantva dús, kanárisárga hajzatát, aztán kedves mosollyal így szólt:

- Van szerencsém. Látogatóba jövök.

Sam-nek még arra sem maradt ideje, hogy kifordítsa pipáját, John már felpattant a helyéből és ölelésre tárt karokkal sietett fogadni a látogatót. Aztán közölte velünk, hogy ez az ő általa sokszor említett barátja, akivel együtt harcolta végig a világháborút.

A tényállás az, hogy John a háborúban megmentette barátja életét és azóta felelősséget érzett irányában. Mikor a háború véget ért, állást szerzett neki s mikor Chad-et leépítették, pénzzel állt a rendelkezésére, hogy kiöltözködhessék a szerepéhez. Akkor Chad három évig színészkedett s igen szépen boldogult, de Kansas City-ben autóbaleset érte, utána hónapokig nyomta a kórházi ágyat. A kelleténél korábban kelt fel, influenzát kapott s be kellett feküdnie újabb három hónapra egy oaklandi kórházba. John sürgönyileg küldött pénzt neki és ismételten felszólította, hogy látogasson el a ranchra. Miután azonban már esztendők óta invitálta és Chad eddig sohasem ígérte meg, hogy a meghívásnak eleget tesz, Johnt éppúgy meglepte a jövetele, mint bennünket.

Chad az apostolok lován jött Winnemuccából, több mint száz mérföldet kutyagolt. Tovább nem futotta jegyre a pénzéből. Ott (állásba ment, tányérokat mosogatott, szabad idejében pedig kártyázott, abban a reményben, hogy sikerül megkeresnie a jegy árát. Pénze, órája, kabátja, mellénye, inge mind ottmaradt. Szállásadónője csak az esőköpenyét adta ki a holmijából, - esőköpenyt hordani Névadóban olyan eszeveszett gondolat, mintha egy csuka mentőövet kötne a derekára, - a bolondos szalmakalapját - ebben lépett fel a színpadon - és az ukulelét. Ki ne engedné boldogan útjára azt, aki megígéri, hogy magával viszi az ukuleléjét? A fényképezőgépet az országúton találta Shospone és Palisade között.

Chad személyét nem könnyű leírni. A tekintélyes Sam, John és Hubert Hand szomszédságában olyan kedvderítően hatott, mint a sült vaddisznó szájában az alma. Igazán aranyos fickó volt, haszontalan, de aranyos.

Egyikünknek sem tűnt fel, amíg meg nem jelent körünkben, hogy milyen ritka a házban a vidámság, a tréfás hangulat. Boldogan és elégedetten éltünk, igaz, de a szórakozásokban nagy hiány volt. Chad gondoskodott a mulattatásunkról, megnevettetett bennünket. Olyan tréfás verseket tudott, olyan bolondos kuplékat, hogy csak úgy nyilait a derekunkba a nevetéstől. Személyében egyesítette a színészt, a hasbeszélőt és a pojácát. Elképesztően utánozta valamennyiünk hangját és beszédmodorát.

Már egy hetet töltött a fedelünk alatt, amikor első ízben folyamodott ehhez a képességéhez. Éppen a konyhában motoztam, amikor lépteket hallok a folyosó felől.

»Mary«, hallatszott küntről Sam hangja, »én felmondok magának. Elsején mehet. Három napja nem volt nokedli, egész héten nem csinált rizskochot. Maga méltatlan a tisztségére, maga szégyent hoz a ranchra...«

Azt hittem, mindjárt elájulok, megüt a guta. De még észbe se kaptam, már betáncolt a konyhába a bolondos fickó, mint egy kis majom, Sam kedves, behízelgő hangján fejemre olvasva bűneimet. Akkorát kellett nevetnem rajta, hogy a könnyeim is kicsordultak belé. Az asztalba kellett fogóznom, hogy megállják a lábamon. Valósággal könyörögtem neki, hogy ne árulja el a titkát még néhány napig. Egész kötetet tenne ki, ha le akarnám írni, mit nevettünk azalatt a néhány nap alatt.

Márta imádta Chadet. A fiú órák hosszat el tudott játszani vele. Csinált két nagy játékbabát a leánynak, a térdére ültette őket és beszélgetett a nevükben. Igaz, úgy kezelte Mártát, ahogy gyereket szokás. De - amiben mi nem mindig követtük, - kedves, értelmes gyereknek tekintette és felettébb udvariasan bánt vele. Chad volt a legjobb modorú fiú, akit valaha ismertem.

November végén, mikor emlegetni kezdte, hogy itt az ideje, hogy odébbálljon, Sam 150 dollár fizetést ajánlott fel neki. Chad azt felelte az ajánlatra, amit Hubert Hand annakidején »Milyen szolgálatokért?«

- Azért, hogy marad, - felelte Sam.

Chad kacagva rázta a fejét.

- Háromszázat fizetek, - erősködött Sam. - Már csak Márta miatt is megéri nekem a háromszáz fontot, ha ittmarad.