részlet

corvina

© Keren Blankfeld, 2024

Fordította: Németh Anikó

Hungarian translation © Németh Anikó, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Keren Blankfeld: Lovers in Auschwitz. A True Story, Little, Brown and Company Hachette Book Group, 2024

A kötetet tervezte: Karcagi Klára

A borítón felhasznált képek forrása: Shutterstock/Milosz_G, Pavel

Aliakseyeu, Kat Ka, Milano M.

Kiadja 2024-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 7024 9

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Nagymamáim, Helena és Zipora,
valamint nagyapám, Eliezer emlékének

Szüleimnek, Desirée-nek és Maxnek

Tartalom

A szerző megjegyzése

Közjáték

I. rész. Nyitány

1. „Apróságok”

2. Egy korszak vége

3. „Csak blöffölt”

4. „Senki sem fogja legyőzni őket”

5. A Zsidó Kódex

6. „Indulj!”

II. rész. Ária

7. Hétköznapi viszonyok

8. „Isten velünk van!”

9. A Számok Könyve

III. rész. Duett

10. Az akasztás

11. Megértés

12. „Te vagy a sógornőm!”

13. Zenekari lányok

14. „Holdvilágos éjszakán”

15. „Játszani fogunk!”

16. „Éljen sokáig Lengyelország!”

17. „Ne add fel!”

18. „Mindig csak előre!”

IV. rész. Közjáték

19. „Szabadok vagytok!”

20. Fehér csillag

21. „Szabadok vagyunk?”

22. A kis Davey

23. „Hogyan lehetsz még mindig életben?”

24. Példa az egész világnak

V. rész. Kadencia

25. „A túlélés magányossága”

26. „Az egy amerikai”

27. „Csak a jegy”

28. „Kérj tőlem bármit!”

29. Hát nem furcsa az élet?

Epilógus

Zippi utazásának térképe 1935–1945

David utazásának térképe 1935–1945

Köszönetnyilvánítás

Megjegyzés a forrásokhoz

Jegyzetek

Az illusztrációk forrásai és jogtulajdonosai

Névmutató

A szerző megjegyzése

Ez a könyv nem fikció: számos interjún, szóbeli tanúvallomásokon és dokumentumokon alapszik, publikált és publikálatlan visszaemlékezésekre, vallomásokra épül. Kutatómunkám részeként, 2018-tól kezdődően több alkalommal is lehetőségem nyílt meginterjúvolni David Wisniát – röviddel a halála előtt is, amely 2021-ben következett be. Sajnos mire felfedeztem történetüket, Helen „Zippi” Tichauer már elhunyt. Több tucatnyi tanúvallomást hagyott hátra, amelyek közül az egyik egy nemrégiben felfedezett memoár kézirata (lásd Források), de a tucatnyi hanganyagként rögzített tanúságtételben és formális interjúkban, amelyeket történészeknek adott, Zippi egyszer sem beszélt vagy írt Daviddal való kapcsolatáról. Éppen ezért azok a leírások, amelyek Zippi és David kapcsolatáról szólnak, elsősorban a Daviddal folytatott beszélgetéseimre épülnek. Ide tartoznak azok a rövid, dőlt betűvel szedett bekezdések is, amelyekben másképp próbáltam meg kibontakoztatni kettejük kapcsolatának történetét, mint a kézirat többi részében. A Jegyzetek pedig hátteret adnak az ilyen dőlt betűs szövegrészek forrásaihoz, valamint a narratíva többi részére vonatkozóan is – ezeket a részeket idézőjelbe tettem.

Amikor először megpillantották egymást1 a Szaunánál, ruhahalmokkal körülvéve, a levegő sűrű és forró volt; azon kevés helyek egyike volt ez, ahol a kíméletlen lengyel télben is meleg lehetett. Itt a munkások gőzölgő üstökbe merítették2 a ruhákat, és figyelték, ahogyan a füst felszáll az ablak előtt. Ezen a helyen a viseltes, mocskos rongyok között találkozik egymással egy fiú és egy fiatal nő.

A fiú tizenhét éves volt ekkor, simára borotvált fejű és kerek arcú. A körülmények ellenére viszonylag jól táplált. Csíkos ruhája tiszta és rászabott. Talán ez is hozzátartozott a vonzerejéhez: kiemelkedett a többiek közül. A csíkos rabruhák világában semmiképp sem minősült átlagosnak. Ott a szabályok szerint kellett élni, belesimulni a környezetbe, mint egy árnyék, amely eltűnni készül.

Éjszaka időnként kihívták a szállásáról, hogy énekeljen. Tenorhangja csodálatos volt, egyenesen operaénekesi. Volt közönsége is a szülővárosában. Ebben a közegben azonban szólóénekes maradt, mégis egyfajta sztár.

Amikor Zippi megjelent, David szinte képes volt megfeledkezni arról, hogy hol van. A fiatal nő látványa olyasmit nyújtott neki, amire érdemes volt várnia. Zippi a maga 150 centiméterével3 alacsony termetű, de erős volt, a lába izmos, az arca széles és szögletes, gesztenyebarna hajjal keretezett. Távolról szemlélve szerénynek és visszafogottnak tűnt, akit könnyű volt nem észrevenni. Közelről szemlélve azonban teljesen más benyomást keltett. Szeme mélyen ülő – barna, mint Davidé –, a tekintete éles és éber, de a mosolya könnyed. Olyan magabiztossággal mozgott, ami ott ritkaságszámba ment.

A fiú beleremegett az izgalomba, ha rászegezte a tekintetét.

Érezte, ha a nő őt nézte.

A tekintete hosszasan megpihent rajta. A fiú biztos volt ebben.

Idebent könnyű volt elfelejteni, hogy még létezik a régi világa, a lehetőségeké és ígéreteké – és a vágyé.

Amikor megpillantotta a lányt, eszébe jutott.

***

Neki nem lett volna szabad itt lennie, a tábornak ezen a csakis férfiak által lakott területén. Mégis szokása volt olyan helyeken tartózkodni, ahol nem lett volna szabad.

Huszonöt éves volt, és tudta, mit akar. Egészen kislánykora óta így élte az életét, és e tekintetben semmit sem változott az évek során. Sőt, a szívóssága egyre csak erősödött az idő múlásával.

Nem mintha hitt volna a felesleges kockázatvállalásban. A káosz világában mindennél jobban vágyott a rendre és a rendezettségre, a logikára és az észszerűségre. Csakhogy ezen a helyen az ember azt tette, ami a legkevésbé volt kiszámítható. Itt valahogy a kockázatvállalás vált észszerűvé. Talán azért, mert itt semmi sem volt racionális.

Megtalálta a menekülés módját – a művészetébe –, és mégis magányos maradt. Kedves arca volt a fiúnak, aki ott állt a helyiség másik végében. Zippi kedvesnek és lelkesnek látta őt. Volt benne valami, ami miatt vissza akart térni ide.

Télidő volt ekkor Birkenauban, Auschwitz legnagyobb és leghalálosabb táborában.

I. rész
Nyitány

1. „Apróságok”

Rosa Spitzer szülésének várható időpontja a forradalom zűrzavarának idejére esett.

1918 októberének elejét írták ekkor, és az egyébként csendes pressburgi utca, ahol a lakása volt, most felbolydult a háborúból hazatérő szlovák katonák miatt. Csípős szelek1 borzolták a város tölgyfáit és szomorúfüzeit, a fagyos őszi levegő jelezte, hogy cudar tél előtt állnak.

A sötét hajú Rosának nem sok választási lehetősége maradt azon kívül, hogy a négy fal között maradjon, és ennek nem csak az időjárás volt az oka. Ahogy a végéhez közeledett a világháború, az Osztrák–Magyar Monarchia szétesőben volt, és a szlovák katonák közül néhányan, akik régóta nehezményezték a magyarok uralmát, visszaáramlottak Pressburgba olyan indulatoktól fűtve, amelyek nemzedékek óta gyülemlettek fel bennük. A macskaköves városközpontban üzleteket és éttermeket2 fosztogattak. A lázadók zsarnoksággal és elnyomással vádolták az osztrák–magyar császárságot, és berontottak a katonai börtönökbe, hogy kiszabadítsák a fogvatartottakat, akiknek többsége köztörvényes bűnöző volt, hogy ők is csatlakozzanak a városért folytatott küzdelmükhöz.

Eljött, majd el is múlt Rosa huszonegyedik születésnapja, közeledett a szülés időpontja. Az ablaka előtt egyre fokozódott a feszültség. Nem csak a szlovák nacionalisták voltak érdekeltek egy független állam létrejöttében: a német nemzetiségűek, akik régóta kisebbségként éltek ebben a térségben, már a „nemzeti újjászületésről”3 álmodoztak.

Az antiszemiták Európa-szerte azokat a zsidókat okolták a szerencsétlenségekért,4 akik hosszú ideig bűnbakok voltak a veszteségek és a szenvedések miatt. Egyes szlovák veteránok azt skandálták, hogy „Le a zsidókkal!”,5 és azzal vádolták zsidó szomszédjaikat, hogy provokátorok, kémek és agitátorok,6 akik a magyarok megbízásából dolgoznak. Városszerte felgyújtották a zsidó boltokat és vállalkozásokat. Eközben sok magyar a zsidókat hibáztatta a katonai vereségért, mások pedig háborús nyerészkedéssel vádolták őket. Rosa, a férje, Vojtech7 és születendő gyermekük is azok közé tartoztak, akiknek a halálát követelték az utcán.

November 10-én Rosa végül életet adott egy kislánynak, Helen Ziporának. A családja Hilankának hívta,8 de a gyermek idővel a középső nevének rövidítését, a Zippit részesítette előnyben. Ez a név gyors mozgást idézett, héberül „madarat” jelent, és „tsippi”-nek ejtik – jobban illett egy olyan világhoz, amelynek sziluettjei kezdtek összemosódni körülötte.

Amikor Zippi három hónapos volt, csehszlovák csapatok érkeztek Pressburgba gépfegyverekkel és szuronyokkal felfegyverkezve: olyan önkéntes erők, akik harcoltak a világháborúban, és elhatározták, hogy egységes államot hoznak létre. Célba vették a német és magyar szociáldemokratákból9 álló tömeget,10 akik ellenezték az új nemzetet. Hét lázadó az életét vesztette.

Ezt átmeneti megkönnyebbülés követte.

Zippi első születésnapjára Pressburg (magyar nevén Pozsony) már nem létezett. A város neve Bratislava lett,11 az új, független állam, Csehszlovákia részeként. A németek és a magyarok kisebbségben maradtak, a nacionalista törekvések ott parázslottak a város felszíne alatt. A szlovák autonómiára vágyó Szlovák Néppárt12 továbbra is megőrizte befolyását. A városban lakó zsidók egyelőre békében élhettek.

Az új alkotmány legfontosabb következményeinek egyike az volt, hogy a cseh lett az ország hivatalos nyelve. Korábban a lakosok szlovákul és németül beszéltek. Zippi otthon továbbra is az anyanyelvét, a németet használta, de folyékonyan tudott magyarul és szlovákul is, az iskolában pedig franciául és héberül tanult.

Zippi gyermekkora idilli volt. A fülledt nyári napokon a Duna partján sütkérezett a napsütésben, és egy természetes, kavicsos strand melletti, harminc méter hosszú folyószakaszban13 tanult meg úszni. A hűvösebb hónapokban az Alacsony-Tátra ösvényein túrázott, és élvezte a csónakázást a pozsonyi vár alatt.

Zippi középosztálybeli családja kicsi volt a szomszédjaikhoz képest, akik közül sokan öt-hat gyermeket is neveltek. Zippinek a szülein kívül csak egy öccse, Sam volt. A négy évvel fiatalabb fiú életvidámnak született, az apjától örökölt magas homlokkal és tágra nyílt, kíváncsi szemmel.

A családjuk bővülhetett volna még, de amikor Zippi hatéves volt, Sam pedig kettő, Rosa megbetegedett. Spitzerék egy Pozsonytól kétórányira északra fekvő üdülővárosba mentek nyaralni, ahol a természetes forrásoktól azt remélték, hogy meggyógyítja a reumás panaszokat – ebbe a tág kategóriába tartozott ekkor Rosa betegsége is. Zippi fürdőruhában, sötét haja kétoldalt szoros kontyba fogva – egy homokpadon ült, és hunyorítva14 nézett a kamerába. Karcsú volt és törékeny, a mosolya tétova – szinte grimaszolt, mintha sejtette volna az elkövetkező tragédiákat.

Amikor a tuberkulózis lecsap a szervezetre, a kezdeti tünetek sokszor alig észlelhetők. Az áldozatokat hidegrázás és kimerültség gyötri. Néha fizikai fájdalmakat tapasztalnak. Csak amikor vért kezdenek köpni, akkor válik nyilvánvalóvá a betegségük. Gyakran vannak ágyhoz kötve, képtelenek a legapróbb feladatokat is elvégezni, és már az is megerőltető számukra, ha csak néhány lépést kell megtenniük egy kis szobában.

Spitzeréknek kevés választási lehetőségük maradt. Az antibiotikumok még nem terjedtek el ekkoriban, Kelet-Európa távoli vidékein azonban szanatóriumok épültek, olyan divatos központok, ahol kezelték a betegeket és enyhítették fájdalmaikat.

Így történt, hogy a huszonhét éves Rosa egy speciális szanatóriumba15 került, amely a festői Magas-Tátra egyik zugában bújt meg. Élvezhette az ottani friss levegőt és a tápláló étrendet. Ám ami még fontosabb, ez a környezet megakadályozhatta, hogy a betegsége tovább terjedjen, mielőtt teljesen felemészti a szervezetét.

Rosa betegsége a családját is megrázta. Vojtech túlságosan el volt keseredve ahhoz, hogy ellássa önmagát, nemhogy a két gyermekéről is gondoskodjon. Sam még túl kicsi volt, hogy felfogja anyja távozásának következményeit. Azt azonban nagyon is érezte, hogy valami fontosat vettek el tőle, és hogy az élete örökre megváltozik ezzel. Zippi, aki most már koraérett hatéves volt, egyedül maradt ebben a kétségbeejtő, ijesztő pillanatban. Nemcsak az édesanyja tűnt el, de az édesapja is küszködött.

Mivel azonban az 1920-as évek Csehszlovákiájában éltek, ahol a nagycsaládok tagjai ugyan szétszóródva éltek, de egymás közelében maradva, hogy segíthessenek, amikor valamilyen katasztrófa történik, Zippi az anyai nagyszüleihez költözött az apja lakásából a folyosó végére,16 amikor családja szétszakadt. Sam az apai nagyszülőkhöz került, egy másik épületbe. Kis családjuk ezzel szétszóródott, mint hamu a folyóban.

1927-ben Rosa tuberkulózisban elhunyt. Zippi nagymamája, Julia Nichtburger17 – amennyire csak tudta – megpróbálta betölteni az utána hagyott űrt. A kis termetű és szerény Julia összepréselt ajkakkal és beesett arccal ugyan, de keményen dolgozott. Még gyászolva legidősebb lányát, úgy döntött, hogy attól a perctől kezdve unokája felnevelésének szenteli magát. Julia férje, Zippi nagyapja, Lipot Nichtburger, egy szigorú tekintetű, mosolytalan helyi régiségkereskedő,18 a feleségére bízta a gyermeknevelést. A házaspár megszokta a dolgos életet és azt is, ha tele van gyermekekkel az otthonuk – de mire Rosa meghalt, hét gyermekük már elköltözött otthonról, hogy saját családot alapítsanak, és szinte üres családi fészket hagytak maguk után.

Egy fiuk maradt még velük, a legfiatalabb szülöttük, Leo. Zippi közel tíz évvel idősebb nagybátyja a póttestvér szerepét játszotta. Leónak széles baráti köre és sokféle hobbija volt. Ugyanakkor terveket is szőtt a jövőre nézve; olyan elképzeléseket ringatott magában, amelyek végül messzire vitték volna Pozsonytól és fiatal, félárva unokahúgától, aki már ekkor kezdett hozzászokni a magányhoz.19

Harmincöt évesen Zippi apja, Vojtech özvegyen élt – és ez nem volt rendjén. Rosa halála után egy évvel Julia Nichtburger elbeszélgetett gyászoló vejével. Itt az idő, hogy továbblépjen az életben, mondta neki. Ideje, hogy találjon magának egy kedves nőt, és újra megnősüljön. Már nem lesz fiatalabb, és bizonyára nem tett jót sem magának, sem a gyermekeinek azzal, hogy egyedül maradt. Julia elég hosszú életet élt ahhoz, hogy tudja, milyen fontos a gyakorlatiasság.

Vojtech megszívlelte anyósa szavait. Elálló fülű, előkelő szabó volt, aki a haját hátrafésülve, sötét bajuszát gondosan nyírva viselte. Rosa halála után két évvel Vojtech újra megházasodott. 1929-ben a házaspárnak egy fia született, négy évvel később pedig még egy.

A család ismét átrendeződött. Sam, aki most már majdnem hétéves volt, apja új családjához került. A felnőttek megállapodtak abban, hogy a tízéves Zippi Juliával és Lipottal marad. Zippi, az apja és Sam ismét egy házfedél alatt éltek, de a két lakást elválasztotta egymástól egy folyosó. A kapcsolatuk már sohasem lehetett olyan, mint régen volt. Míg Sam furcsán20 érezte magát két kis féltestvére mellett, Zippi magányosan viselte az elhagyatottság fájdalmát.

A testvérek rájöttek, hogy a legjobb orvosság ez ellen az, ha lefoglalják magukat.

A Nichtburgerek minden egyes héten összegyűltek Julia nappalijában, hogy a Hausmusiknak nevezett – német eredetű, a nyugat-európai értelmiségi családok körében népszerű – hagyomány keretében zárt körű koncerteket hallgassanak. Egy vonósnégyes21 operetteket adott elő, az egyik nagybácsi mandolán, egy másik mandolinon,22 egyik szomszédjuk pedig gitáron játszott ilyenkor. Az általuk előadott kompozíciók repertoárja Lehár Ferenctől Kálmán Imre műveiig terjedt.

Zippi csatlakozni szeretett volna hozzájuk. Zongorázott, de a mandolin volt az a hangszer, amely elkápráztatta. Leo bácsi javasolta neki, hogy tanuljon meg játszani rajta. Attól a pillanattól kezdve, hogy először megsimogatta a húrokat, Zippi beleszeretett a hangszerbe. A mandolin tökéletesen illett egy kis termetű zenész ujjaihoz, könnyű volt kézben vinni,23 és elegáns, kellemes hangzása meglepő hangerővel párosult. Leo bácsi bemutatta24 Zippit az olasz tanárának, és a kislány, aki mindig is maximalista volt, belevetette magát a gyakorlásba. Néhány hónap múlva a tanára meghívta Zippit, hogy csatlakozzon a mandolinzenekarához; magányos gyermekként25 a felnőttek között. Jacques Offenbach Orfeusz az alvilágban című operettjének népszerű nyitánya, ez a kifinomult hangszerelésű, míves szólókkal tarkított kompozíció volt a kedvence, amely a játékos, galoppozó kánkánban csúcsosodott ki. Az együttes szerepelt a helyi rádióban, és fellépett a városban és más, közeli településeken is.

Télen a hőmérséklet mínusz 1 Celsius-fokig süllyedt, és a sötét égboltról fehér pelyhek szálltak alá, hótakaróval borítva a várost. Miközben a zsidó közösség álarcosbálok keretében vonult az utcákon, hogy megünnepelje a purimot,26 Leo bácsi és Zippi mandolinjaikkal léptek fel: bekopogtak a barátok ajtaján, és zsidó dalokat játszottak – olyan darabokat, amelyek sohasem szerepeltek volna a mandolinzenekar repertoárjában. Magukkal vittek egy kék dobozt is, amely a cionista zsidók körében megszokott látványosság volt, hogy adományokat gyűjtsenek a palesztinai földvásárláshoz. Mire hazatértek, megtelt a doboz.

Ez nem jelenti azt, hogy Zippi vagy a családja különösebben hívő zsidók lettek volna. A Zámocká utcában27 nőttek fel, Pozsony főterének közelében, nem messze a Dunától. Ha istentiszteleten szerettek volna részt venni, akkor a Zámocká utcai zsinagóga,28 egy XIX. századi mór templom mindössze néhány lépésnyire volt tőlük az út mentén. De ha tehették, sem Sam, sem Zippi nem járt istentiszteletre. Zippi évente egyszer nézett be a zsinagógába azért, hogy elmondja a kaddist,29 a gyászimát az édesanyjáért; Sam a hétvégéit inkább focizással30 töltötte.

Bár a család nem volt hívő, cionistáknak vallották magukat. Leo bácsi elkötelezett tagja lett a Hashomer Hatzairnak, az „Ifjú Őrszem” elnevezésű cionista szervezetnek, amely mintegy hetvenezer tagot31 számlált Európában, Észak- és Dél-Amerikában, valamint Palesztinában. A csoport az első világháborút követően erősödött meg Lengyelországban, amikor sok fiatal, világi zsidó szakmai, oktatási és társadalmi nehézségekbe ütközött, miközben megpróbált beilleszkedni a lengyel valóságba. A csoport az 1918-as és 1919-es ukrán–lengyel polgárháború során elkövetett több mint ezer pogrom – bizonyos faji vagy vallási csoportok ellen irányuló mészárlások – után vált ismertté, amely több mint százezer zsidóval végzett, és hatszázezer zsidót kényszerített menekülésre.

Leo bácsi bemutatta Zippit és Samet a csoportnak, amelynek az volt a célja, hogy felkészítse tagjait a Palesztinába való távozásra. De a testvérpár egyik tagját sem érdekelték a dogmatikus előadások; nem törekedtek arra, hogy cionista vezetők legyenek. Zippi és Sam a kirándulásokért, a szórakozásért járt közéjük: a tagok túráztak, sportoltak, és a természetben töltötték szabadidejüket.

Zippinek szép és jó élete volt. Bár hiányzott neki az édesanyja, és gyakran érezte magát gyerekesnek a felnőttek között, nem tapasztalt konfliktust, sem pedig ellenségeskedést, és nem ismert korlátokat. Egyelőre biztonságban és szabadon élhetett.

Kamaszként arról álmodott, hogy botanikus lesz.32 Imádta a természetet, és analitikus elméje volt. Julia meggyőzte33 arról, hogy bármit elérhet, amit csak akar. Az új Csehszlovákia alkotmánya a nőknek nagyobb politikai, társadalmi és kulturális egyenlőséget34 biztosított, s ez magában foglalta az oktatáshoz való jobb hozzáférést is. Julia remélte, hogy Zippi élvezheti azokat a szabadságjogokat, amelyek az idősebb generációnak sohasem adattak meg.

A legjobb helyet a botanika tanulmányozására Morvaország kínálta, ahol mintegy hárommillió35 szudétanémet – az Észak-Csehszlovákia határa mentén fekvő régióban élő német nemzetiségű ember – alkotta a lakosság zömét. Régóta álmodoztak egy nemzetállamról,36 és 1933-ban, amikor Hitler kancellár lett, a szudétanémetek lelkesen fogadták a nemzetiszocializmust és a párt által evangelizált antiszemita szóhasználatot. Hitler radikális szélsőjobboldali náci pártprogramja megtiltotta a zsidóknak a német állampolgárságot, és a sajtóban való részvételt; a németországi zsidó üzleteket országosan bojkottálni kellett, és a zsidókat kizárták a német egyetemekről.

A morvaországi botanikai tanulmányokról szóló álom tehát nem valósulhatott meg, és az új szabadságjogokról szóló beszédek végül irreálisnak bizonyultak. Julia ehelyett inkább a házasságra készítette fel unokáját. Zippi szorgalmasan tanult gombot varrni, főzni, takarítani. De sohasem állt meg az alapoknál. Magától elsajátította a hímzést, a rajzolást és a festést is.37

Aztán egy szép napon ráébredt, hogy ez a hivatása. Egy műterem kirakata mellett elsétálva meglátott egy nőt, aki reklámtáblákat tervezett. Megállt,38 bement, megkereste a tulajdonost, mert többet szeretett volna megtudni arról, hogy mit csinál az a nő. Mint kiderült, a műterem filmszínházak, bankok, kiállítások és kereskedelmi vásárok reklámjait kivitelezte. Alkalmazottai üvegfeliratokat készítettek és táblákat terveztek. Na, ez már izgalmasan hangzott! Zippinek jó volt a kézügyessége, és szerette a művészeteket. Rátalált a hivatására.

Nem vesztegetve az időt, közölte a tulajdonossal, hogy a tanítványa lesz. Keményen fog dolgozni – tanulmányozza a szerszámokat, a színkombinációkat, a tervezés és a mintakészítés fortélyait, és a szükséges vizsgákat is sikeresen leteszi. Nem volt vesztenivalója. A férfi azonban visszautasította. A grafikai tervezés nem nőknek való – mondta. Az a nő a kirakatban a felesége; más női alkalmazottja pedig nem volt.

Zippit nem érdekelte az alkalmazottak demográfiája; ő grafikai tervezést akart tanulni, úgyhogy nem adta fel.39

A műterem tulajdonosa végül kötélnek állt, és azt mondta neki, hogy ha leteszi a vizsgát, felveszi tanoncnak.

Így hát Zippi tizennégy évesen feladta a helyét a mandolinzenekarban, hogy a tanulmányaira koncentrálhasson; több helyen is gyakornokoskodott, dolgozott egy női szabónál és a helyi divatműhelyben is, ahol reklámokat és plakátokat festett. Zsidó nőként kétszeresen is hátrányos helyzetbe került, de tisztában volt az értékével. A férfi kollégákéval egyenlő bért követelt magának – és a jelek szerint meg is kapta. A fizetéséből cipőkollekciót és szabó által készített kabátokat vásárolt. Tudta, milyen fontos a megjelenés, és mindig jól öltözködött. Elhatározta, hogy sikeres lesz új karrierjében.

Pozsony megannyi lehetőséget kínált. A közeli kisebb agrártelepülések családjai ide küldték a gyermekeiket, hogy megkezdjék különféle pályafutásukat a borbélyságtól kezdve40 a kocsmároskodáson és óvónői munkákon41 át egészen az orvoslásig. Péntek esténként Zippi a vidékről érkezett diákokkal vacsorázott, akik csatlakoztak a családjukhoz. Különösen szerette és várta ezeket az estéket; vágyott az érdekes beszélgetésekre,42 különösen a külföldi orvostanhallgatókkal. Míg a legtöbb pozsonyi zsidót az üzleti világ és pénzügyek43 érdekelték, Zippit az értelmiségiek és a művészek vonzották.

Ő maga három évet töltött el egy állami leánygimnáziumban, majd egy koedukált intézmény emelt szintű osztályában folytathatta tanulmányait, és Pozsony egyetlen grafikusképző iskolájának egyedüli női hallgatója lett. Megtanult bonyolult betűket rajzolni a táblákhoz, emellett kitanulta az üvegművészetet is, és tanulmányozta a formatervezést, a színárnyalatok üzenetközvetítő44 erejét. Elkötelezte magát a mesterség elsajátítása mellett, és osztályelsőként szerezte meg a diplomát.

A tanulmányai, szakmai munkája és a Hashomer Hatzair egyre sűrűbb napirendje mellett csak kevés szabadideje maradt. Nem érdekelték45 a Hashomer Hatzair szervezett előadásai a forradalmárokról, Leninről és Marxról, és bár értékelte a cserkészkedés gyakorlatáról szóló előadásokat – a kommunális környezetben való életmódtól kezdve a félsivatagi, sivatagi környezetben végzett földművelésig –, a csoport egyre vakbuzgóbb szocialista programja már nem tetszett neki. Végső soron az volt a szervezet célja, hogy Palesztinába küldje a tagokat, ahol egy kibucban dolgoznak, és földet művelnek. És valóban, 1933-ban Leo bácsi Palesztinába utazott,46 hogy egy narancsültetvényen dolgozzon. Sem Zippinek, sem Samnek nem állt szándékában csatlakozni hozzá. Úgy gondolták, hogy Csehszlovákia az ő igazi hazájuk.

A Hashomer Hatzair rendje megkövetelte47 a hétköznap esti és vasárnapi előadásokon való részvételt. Sam azonban arról álmodott, hogy egyszer majd a helyi bajnokságban fog focizni, és a vasárnapi edzésről nem volt hajlandó lemondani. Emellett belsőépítészetet tanult, és egy másik nagybátyja szőnyegraktárában segédkezett. Büszke volt a munkájára. A nagybátyjával együtt a város leghíresebb épületeit rendezte be, köztük a Tükörtermet, a Prímási palota leghíresebb helyiségét is. A Hashomer Hatzair tagságáról szinte gondolkodás nélkül lemondott.

Zippi tag maradt ugyan, de egy kikötéssel: ha arra kérik, hogy hagyja abba a tanulmányait, és menjen Palesztinába, akkor ő is kilép a szervezetből. Nem volt oka elhagyni48 a várost. Arról nem is beszélve, hogy nem szerette volna mezőgazdasági munkával tönkretenni a kezét:49 az jelentette számára a megélhetést, és szerette a munkáját.

Nemsokára azonban elgondolkodott azon, hogy helyesen döntött-e.

Az ő kis zárt világukon túl ugyanis semmi sem volt rendben. Pozsonyban a nácik hatalomra jutásáról szóló hírek a napi rádióadások vészjósló részei lettek. Breslauban, az akkori német városban már nem engedték be50 a bíróságokra a zsidó ügyvédeket. Röviddel ezután elbocsátották állásukból a zsidó bírákat. Eközben Németország-szerte megkezdődött a nácik által szított, a zsidó termékek és üzletek ellen irányuló háborús uszítás. Vörös plakátok jelentek meg a német üzletek előtt: „Elismert német-keresztény vállalkozás!” Más plakátok ezt üzenték: „Aki zsidótól vásárol, az támogatja a külföldi bojkottot, és tönkreteszi a német gazdaságot!”

És nem elégedtek meg a gazdasági terror szításával, egyes náci germánok erőszakhoz is folyamodtak. Egy köztiszteletben álló müncheni rabbit éjjel kirángattak az ágyából51 és otthonából, majd fegyveres civilek gúnyolódtak rajta. Még a Berlinben tartózkodó amerikai zsidó turisták is célponttá váltak: az egyik ilyen férfit ricinusolaj ivására52 kényszerítették, amíg el nem ájult.

A legtöbb pozsonyi zsidó hitetlenkedve fogadta, hogy Németország, egy civilizált nemzet képes lehet ilyen maró gúnyra és erőszakra. Csakhogy a figyelmeztető jelek egyre egyértelműbbé váltak és szemlátomást sokasodtak. Az 1935-ben életbe léptetett, a faji megkülönböztetést célzó nürnbergi törvények kimondták, hogy a zsidók külön fajhoz tartoznak, és törvényesen üldözhetők. Ezt követően Pozsony az egyre barátságtalanabbá53 váló Európából kifelé tartó lengyel és német zsidó menekültek kapujává vált. Zippi nagyszülei menekülteket fogadtak be vacsorára, és döbbenten hallgatták a terrorról szóló történeteiket. Sokan csatlakoztak a Hashomer Hatzairhoz, amely segített nekik átkelni a határokon abban a reményben, hogy a Palesztinába való eljutás céljából elérhetik a viszonylag biztonságos Magyarországot. Németország szomszédos államaiban többnyire jól fogadták őket, de ahogy nőtt a számuk, úgy csökkent a fogadókészség. Sokan gőzhajóra szállva indultak el Palesztinába, ahol egy biztonságos hely, egy zsidó állam megteremtésére törekedtek. Zippit grafikusi szakértelme képessé tette volna arra, hogy dokumentumokat hamisítson az ilyen menekültek számára – de ha ily módon hozzájárult is a menekülésükhöz, erről nem hagyott hátra semmiféle feljegyzést.

Az erőszakos fellángolások egyre közeledtek az otthonához, a Csehszlovákia megalakulása óta lappangó etnikai feszültségek mostanra a felszínre törtek. Röviddel Hitler hatalomra kerülése után lendületet vett a Szlovák Néppárt nevű nacionalista politikai mozgalom. Az Andrej Hlinka katolikus pap vezette párt kezdettől fogva ellenezte az új csehszlovák nemzetet. Elutasította54 azt a gondolatot, hogy a szlovák történelmet és nyelvet háttérbe szorítsa a cseh kultúra. Az elsősorban katolikusokból55 álló lakosság nehezményezte a magyar és cseh értelmiségiek, köztük sok zsidó bevándorlását. Csehszlovákia soknemzetiségűségét fenyegetésnek, vallásellenességét és szocialista irányultságát pedig visszataszítónak tartották. Autonóm szlovák területet akartak,56 saját hagyományokkal, saját értékrenddel.

Hitler felemelkedésével a Szlovák Néppárt a csendes többségből agresszív többséggé nőtte ki magát. A zsidóellenes retorika és erőszak, amely addig a kis keleti falvakra57 korlátozódott, most Pozsonyban is fellángolt. 1936-ban a diákok erőszakos antiszemita tüntetéseket58 tartottak A gólem című zsidó népmesefilm vetítése idején. A petárdákkal és bűzbombákkal felfegyverkezett tüntetők betörték a zsidó házak ablakait,59 és napokra megbénították Pozsonyt, ami hátborzongatóan előrevetítette, hogy mi fog következni a későbbiekben.

Az új valóság beköszöntével Sam a baloldali politika felé húzott, és bekapcsolódott az ellenállási mozgalomba, de ténykedéseit eleinte csak „apróságoknak”60 nevezte. Szórólapokat osztogatott a városban, amelyeken a felforgató tevékenységekről tájékoztatott. Kalandvágyó természetéről és jó szándékú enfant terrible-ként61 volt ismert, aki nagybátyja szőnyegraktárában segédkezett a Hashomer Hatzair-beli barátainak és szakszervezeti kollégáinak. Sohasem kérdezősködött, mert tudta, hogy minél kevesebbet tud,62 annál jobban jár – és annál kevésbé valószínű, hogy ha elkapják, megkínozzák, hogy kiadja a titkokat.

Valószínűleg ekkoriban kezdett randevúzni Zippi Justh Tiborral,63 egy zsidó férfival, aki a Pozsonytól csaknem száz kilométerre keletre fekvő, nagy múltú zsidó közösséggel64 rendelkező Nyitra városából származott. Tibor három évvel volt idősebb Zippinél, és vele ellentétben a régió politikájával foglalkozott. Zippi bemutatta Tibort az öccsének. A két fiatalember, önfejű idealisták lévén, könnyen közös nevezőre jutott.

Egyik este Tibor megkérdezte Samtől, hogy körbevezetné-e a szőnyegraktárban, ahol dolgozik. Ez egy tágas, könnyen megközelíthető helyiség volt, és Tibor azt szerette volna megtudni, hogy a föld alatti raktárban éjszakázhatna-e időnként néhány ismerőse. Sam nem habozott igent mondani a kérésre.

Ettől kezdve minden este tíz óra körül fiatal férfiak egy csoportja szivárgott be a sötét utcákról a raktárba. Hajnalra pedig mind eltűntek.

Zippi betűket fest a pozsonyi Luxor nagyáruházra, 1938

Zippi eközben keményen dolgozott. Egy 1938-as pillanatképen szoknyában és magas sarkú cipőben mosolyog a kamerába, miközben a járdára állított létrán, felhajtott ruhaujjal, feliratokat fest a Luxor nagyáruház ablakára.

Mindennap gyakorolt, finomítgatta képességét, és csiszolta a technikáját. A mesterségével kapcsolatos összes tudását egy jegyzetfüzetben rögzítette. Arra számított, hogy ez a szaktudás egy kiteljesedett karrierhez vezet majd – olyan pályafutáshoz, amelyben nőként és zsidóként is felemelkedhet. Bizonyos értelemben igaza is volt.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Benedek Enikő

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Forgalmazza:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

IM Fell English – SIL Open Font License

League Spartan – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License