Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Nyírő József

UZ BENCE

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-955-4 EPUB
ISBN 978-963-559-956-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

első kiadás: 1933.
az elektronikus változat az 1933. évi
kiadás alapján készült

a borító
Charles M. Russell (1864 – 1926) To the victor belongs the spoil
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

A tüdőcsúcshurutom miatt havasi levegőt rendelt a doktor. Ekkor ismerkedtem meg Uz Bencével, aki akkor még utász volt. Hozzáköltözködtem a havasra, az erdei szállások népe közé. Sokan laknak a havasokon, pásztornépek, s más szegény emberek. Fát vágnak és gondozzák a más jószágát. Kemény, veszedelmes élet ez idefenn, de megszokták. A gyermekek már itt is születtek a rengetegben. Erősek, szívósak az erdei emberek, kik nem félnek a vértől, haláltól. Istenről csak derengő sejtelmük van és úgy nézik a világot, mint a farkasok, melyek éjszakánkint ott nyugtalankodnak a szomszédos fák között. Fegyverük a kés és fejsze, a fog és a köröm. Homályos, babonás mesék, nevetlen titkok szorítják agyaikat, különös dalokat morognak és van köztük, ki beszélni tud az állatokkal. Juhtej és tűzszagúak, foguk fehér, csattogó, arcuk piros. Rovással Írnak és számolnak. Tekintetükben benne van az egek mélysége és a pokol ijedt félelme. A templomba ritkán ereszkednek le és a misén elkáprázva hallgatnak. Isten azonban ismeri és szereti őket. Különösen vén Üdő Mártont tartja számon, ki jó embere neki, ő szokott különben idefenn Istennek szolgálni „jeles” napokon, vagy ha betegség, halál, erős idő rontások és egyéb veszedelmek szorongatják őket. Előveszi ilyenkor a még nálánál is vénebb könyvet, amiben benne van minden bölcsesség.

Uz Bencét becsüli, mert „hivatalbéli” ember, pedig Benci nem érdemli meg ezt a nagy tisztességet. Fuzsitus, mókás, bolond, jókedvű ember, aki úgy hazudik, mintha könyvből olvasná és csak a bolondságon jár az esze. Megtréfálja még az angyalokat is.

Szerettük egymást. Legény volt ő is, legény voltam én is, neki is volt szeretője, nekem is. Olyan életet éltünk a gyönyörű erdők közt, mint az angyalok. Drága jókedve volt mindig, szép piros arca ragyogott és fáradhatatlanul tanítgatott az erdei életre. Csodálatos tudománya volt, amit könyvből nem lehet megtanulni, mert egyenesen ősember elődeitől örökölte. Egy fejszén és két kezén kívül nem volt más szerszáma, de olyan vadhúst ettünk mégis, amilyent akartunk. Nincs az a szerelmes őz, amelyik úgy tudott volna sírni, mint ő. Az elvakult bakok úgyszólván a markába sétáltak. Makogott, mint a nyúl és dürgés idején maga köré gyűjtötte az összes vadpávákat. A magyarótyúkot kővel hajította agyon, ha kedve szottyant rájuk.

Független, szabad, szép élet volt. Embert csak akkor láttunk, (szerencsére), ha „követet” küldtünk a faluba. Idekünn a havason úgy van, hogy az ember nem ütheti be minden pillanatban az orrát a faluba, mert az messze van; azért az erdei emberek nagy tájékról összegyűlnek ahhoz, aki soros és vele intéztetik el ügyeiket, bajaikat. Hetenkint egyszer szokás ilyen „követet” küldeni, aki hoz sót, borsot, puliszkalisztet, dohányt, istrángot, szekérkenőt, egyszóval mindent, amit a havason nem árulnak, mert ott nem árulnak semmit. A megbízatásokat, üzeneteket, hírmondást szintén ez a követ hordozza, aki szombaton megy, vasárnap délutánra pedig meg kell jönnie törik-szakad. Az apostolok nem várták jobban a Szentlelket, mint mi a követet. A levél, a papiros nem üsmeretes idekünn. Előszóval történik minden. Szerelmek, tragédiák, az élet ezerféle változása zajlik le. A kép olyanféle lehet, mint mikor még nyilvánosan gyóntak az emberek.

Ülünk tehát a tűz körül legalább harmincán, s tisztességesen beszélgetünk. A tűz sem azért ég, mintha szükség volna reá, hanem mert a tűz arra való, hogy égjen. Fa van elég, ott hadd égjen. Az embereken, asszonyokon se sok látni való van. Biza mocskosok, rongyosok, foltosak, megviseltek. Szakáll, bajusz benőtte az arcot, a haj nyíratlan, zsíros, a szaguk se kellemetes. Egészségünk azonban jó van, s erőnk olyan, hogy - csak meg kell nézni a fehérnépeket, mert az mindenik meg van elégedve. Nem nyavalyognak, mint városon, s nem fáj a fejük. Tömöttek, pirosak, s olyan kemények, hogy a bolhát meg lehetne ölni a mejjiken. Az a valami!... Egyéb baj nem is történt az elmúlt héten, minthogy a Bács Jani kutyája megveszett, megmart három ökröt, s a gazdáját. Nem hisszük azonban, hogy megvesznek, mert lángoló tüzes vassal kiégettük az ökröket és Bács Janit is. Inkább az ember szomorkodik, s mintha habzanék is a szája... Csak a marháknak ne legyen semmi bajuk. Embert lehet kapni eleget, de az ökörért sok pénz kell... Meglátjuk, hogy mi lesz no! Szerencsére még nem iszonyodnak a víztől. A Csedő úr éfilegény szolgája megsértette a kezét, de az még a múlt héten történt, a seb üszkösödik, s ha nem egyéb, még megmurál, de úgy kell neki, mért nem tud ügyelni! Úgyse sír utána senki a szeretőjén kívül, mert nincs se apja, se anyja. A leányt sincs miért sajnálni, mert mielőtt volt szeretője a sírban a feje alá tenné a markát, hogy jobban nyugodjék, már úgyis más legény ölében ül.

Mondom, ülünk, s várjuk az Üdő Márton törvénytelen fiát, mert ma ő a szeres-követ.

- Jöhetne! - morogja Marci bácsi, ó is csak azért, mert a fiáról van szó.

- Eljön! - nyugtatják meg.

Arra senki sem gondol, hogy valami baja is történhetik az úton. Annak a mokány, kemény embernek?... No e jó! Még a fa is eltörik a lába alatt, amelyikre realép.

Jön is no. Meg van rakva, mint egy mosztikás szamár, de mozog felfelé az ösvényen. Egész halom lesz a holmiból, mikor lehányja magáról.

Senki egy szót nem szól, nem kérdez. Első az, amiből élünk. Szét is osztja mindenkinek becsületesen, amit hozott. Most jön a pénz, ami visszajár. Csend lesz, mindenki elkomolyodik. Ellenségesek, szigorúak lesznek a nézések. Pénzről van szó.

- Kied mennyit adott? - fordul Üdő Mártonhoz, mert ő a legöregebb. Lehet száz-száztíz esztendős, de most is a legharapósabb.

- Én tudjam? - mordul rá a fiára. - Mind od’adtam, ami volt! ... Tán nem vesztetted el!

A követ erre kihúzza az ingét a condra-harisnyából. Annak a végibe van kötve köröskörül a visszajáró pénz. A kendercérna jól megvan bogozva.

- Ez a kiedé, - mondja a követ, s átadja.

- Csak két lej, te bitang? - támad neki az apja. - Mire pusztítottad el a sok drága pénzt, te akasztófára való? Szakadt volna meg a nyakad kiskorodban!...

Senki sincs megelégedve a visszajáró egy-két lejjel. Keveslik és követelőznek, agyarkodnak a legényre, aki kénytelen igazolni magát, ami azzal kezdődik, hogy nagyot káromkodik.

- Ide nézzenek kietek!

Az erdei népek körülveszik.

- Igaz-e, hogy ide a kődökömhöz kötöttem az apám pénzit?

Ami igaz, az igaz. Az a törvény, hogy az első a havason Üdő Márton. Az ő pénzinek a helye mindenkor a követ köldöke. Attól jobbra haladva köröskörül mindenki beköti a maga pénzit az ingbe a megállapított sorrendben, aszerint, hogy hányadik a szállása a Marci bácsiétól. A visszajáró pénzt szintén eszerint helyezi helyére. Akinek nem jár semmi, annak a pénze helyére beleköt egy kavicsdarabot, de a sorrend mindenképpen kell, hogy találjon.

- Úgy van-e? - bőgi a legény az igazolás végén.

- Hát jól van, jól! - dunnyogják vissza megelégedetten.

Most már a követ is leülhet a tűz mellé.

- Édesapám nem üzent valamit? - kérdezi az Ugrai fiú, aki pásztorkodással tartja el a családját, mert az öreg Ugrai két esztendeje mégis megvakult, pedig mikor a szentmártoni doktornak megmutatta volt a szemét, s az figyelmeztette, hogy ha többet iszik, bizonyosan megvakul; mérgesen rázta meg a fejét, hogy „Sömmit se tud a doktor úr! Ki hallott affélét, hogy két rossz ablak miatt az egész ház összedüljön?“

- Üzenni üzent! - ösmeri el a követ.

Kíváncsian mások is odahallgatnak, hogy mit üzen a vakember.

- Aszonta, hogy könnyebben lát, mint tavaly! - kacag a hírhozó.

Akkor jó - nyugszik meg a legény.

A jókedv felelevenedik. A követ ontja a híreket a faluból.

- A templom új keresztjét feltették.

- Azt ki, te?

- Kutya Jóska, a cigány.

- Tán nem? Ugyanbiza? - lepődnek meg.

Nagy dolog a keresztfeltétel. Senki sem mert olyan éktelen magosba felmászni, csak Kutya Jóska. Ő is csak azért, mert egyszer már halott volt, s mikor elakarták temetni, a koporsóban felébredt, s a saját lábán jött haza a temetőből. Örvendtek is neki a többi cigányok. Aki már egyszer megjárta a másvilágot, az veszély nélkül felmászhat a toronygombhoz.

- Mikor felért, - újságolja a hírhozó - lekiáltott, hogy „félek!"

- Mitől félsz? - szólott neki Nágó, a pallér.

- Hogy leesem!

- Ne félj semmit, - biztatta a pallér - mert pan itt hely elég, ahova essél!

- Még mindig olyan nagy kutya Nágó? - kérdezi valaki.

- Ő má nem, mert éppen a héten hagyta ott a második felesége - jegyzi meg a hírhozó.

- Ne beszélj te! - tetszik a népeknek az újság, s néhány megjegyzéssel meg is magyarázzák a válást.

- Amelyik férfiú meleg cserépre ül, s bundadarabra, annak nem kell asszony! ... Hanem emberre, nem ül az asszony! ...

- Két ökröt vettek volt, - magyarázza az Üdő Márton fia - egyet Nágó, egyet az asszony, de a fejérnép mind a kettőt elvitte.

- Most mivel ganyéz szegény Nágó? - szól közbe valaki.

Jót kacagnak rajta. A hírhozó azt magyarázza, hogy a kétféle gyermekek miatt is baj volt:

- A mostohagyermekeit nem állhatta semmiképpen.

- A magáét bezzeg állhatta! - kottyan bele egyik asszony mérgesen, felháborodva.

- Azokat igen, - hunyorít vissza a legény, - mert azokat akkor es állhatta...

- Ejjó! - böffen fel a kacagás újból.

- Egyebet mit hallottál? - faggatják a faluban járt embert.

- Béla Jóska házasodik!

- Hát az mi a tetüre?

Valaki megmondja mindjárt, de azt nem lehet leírni. Olyan pereternum az, ami az emberrel együtt születik.

- Érdemes dolog még annyi történt, hogy egy autós urat megvertek, - ha jól tudom még szerdán - mert belehajtott a csordába, s a jószágot megvadította, egynek el is tört a lába. Az arcok elkomolyodnak, mert a jószág, amit ők gondoznak, sérthetetlen, szinte szent dolog. Az emberi élet az más, de a drága, szép ökrök! ... Tiszta lehetetlen, hogy megtörtént volna.

- Annyi marha előtt még a főispán es megáll - rázza a fejét hitetlenkedve maga Üdő Márton is.

- Azt azonban igen jól tették, hogy az urat félig döglöttre verték, mert megérdemelte. Addig kellett volna ütni, míg egyet szusszan... Addig...

Kissé elkedvetlenítette a hír az erdei embereket. Már szedelőzködlek is. Menni kell itatni. Az est árnyéka már ereszkedik a fákra, a tűz is ébredni kezd. Az is érzi, hogy közeleg az éjszaka. A tűz ideje pedig az éj. A madarak is vonulnak hazafelé. A bogarak már lepihentek. Az erdő furcsa rothadó szaga már érzik. A harmat is észrevétlenül leesett... Üdő Márton már ott baktat a fák között, s a többiek is szedelőzködnek. Egy szép, fiatal menyecske halad el mellettem. Kívánatos, üde, erős és meleg, mint egy büszke, hegyeskörmű vadmadár.

- Jere, hálj nálunk! - fogom meg a kezét és tréfálok az ő nyelvén.

Felkacag, mint a galamb, s villan a szeme:

- Miért? Hiszen maga nem fél nálam nélkül sem!

- Nono! - fenyeget az ujjával a faluba járt ember. - Maguknak is hoztam valamit, s két írást vesz elő a kebeliből. Egyet nekem, egyet Uz Bencének.

- Ez a hivatalos a tiéd Bence, a kisasszony-írás az úrfié. Osszák el.

- Hej, a teremtésit! - rikkantok fel örömemben a láttára. - Mégis szép az élet!

- Az a - morog kedvetlenül Uz Bence - hogy a temérdek tűz vesse fel azt es, aki ilyent mond!

- Mi a bajod? - döbbenek rá.

- Vizsgára rendeltek a romány nyelvből - nyomja a kezembe a pecsétes parancsot. - Még ma éccaka mennem kell, hogy oda érjek.

- Tudsz-e románul? - kezdem sajnálni, mert a hivatala, a kenyere függ tőle.

- Az ezután válik meg! - feleli kétértelműen.

Levert, morózus, félhangosan súlyosakat káromkodik, de azért kedvesen langalót vet a tűzre, hogy az „iromány“-omat elolvashassam.

II.

A vizsgán hamar átesett Bence. Az útkaparó- tudománnyal nem sokat teketóriázott a bizottság.

- A következő! - unta már a dolgot az elnöklő inspektor.

Uz Bence haptákba vágta magát:

- Hier!

- Hogy hívják? - kérdezte az elnök.

- Ik melde gehorsamst: Firer Vadász Uz Bence.

- Miért beszél németül? - haragudott az elnök.

Bence nem engedett a haptákból:

- Én azért beszélők némötül - mondotta magyarul, - mert jelenleg nyelvvizsgán vagyok!

- Tud románul?

- Értögetök.

Kisült, hogy egy szót sem tud románul. Elcsapták és az utászházból is ki kellett költözködnie.

Pár nap múlva jött is a csendőrőrmester, aki kilakoltatta.

- Ideje, hogy az erdei vadak végre megnyugodjanak, - mondotta megnyugodva.

- Tőlem eddig es megnyughattak - tiltakozott Bence, akinél híresebb orvvadász nem volt a környéken. A vadászatba ugyanis jobban bele lehet bolondulni, mint a fehérnépbe, vagy italba.

- Nincs feleséged? - beszélgetett az őrmester.

- Volt, de még leánykorában itt hagyott - mókázott Uz Bence.

- Valami vagyonod csak van?

- Van egy kicsi futkosó.

- Mi az a futkosó?

Ez a küsdeg, zsebbeli kutya ne!

- Csúf állat! - jegyezte meg az őrmester.

- Csúf a nénéd kontya! - morgott magában Bence, de hát a csendőr előtt nem lehet elárulni, hogy nincs több ilyen kutya Európában. Felmegy ez a fára is a mókus után, s nincs az egész havason az a rókalik, vagy madárfészek, amit fejből ne tudna. Ugatni pedig még nem hallotta senki. Nem bolondult meg, hogy ország-világ előtt kikiáltsa, miben sántikálnak a gazdájával.

- Innen hova költözöl? - zárta be az állami ajtót a csendőr.

- A Csedő úr szállására megyek őrzőnek.

- S ott mit csinálsz?

- Disznyót hizlalok - felelte álnokul Bence, mert úgy értette, hogy vaddisznót hizlal. Az erdei szállás háta megett, a Nyilénk alatt, a cserésben csordáslag járt a vadsertés és szépen gömbölyödött a makkon.

- Aztán nehogy valamin megfogjalak! - búcsúzott a csendőr.

Uz Bence ismét csak magában válaszolt:

- Fogod a nagyanyád térgyit!

- A hatóság nem tréfál! - merkelt újból a csendőr.

Erről csakhamar meg is győződött. Alig rendezkedtünk be az új szálláson, - ahonnan a Csedő úr szolgája szerencsénkre éppen a kellő időben hala ki a vérmérgezése miatt - Bence fogta az elöltöltő puskáját és azt mondta:

- Elmegyek, s valami harapnivalót hozok.

Két lépéssel már el is tűnt a bokrok között, de alig kerülte meg az Oltárkövet, hirtelen három úri vadász ráemelte a puskáját:

- Stai!

- No, csúf petekbe habarodtam! - gondolta Bence, mikor megismerte a szolgabírót.

- Ide a puskát! - célzott rá a főbíró.

Bence sunyin ránézett, figyelmeztetőn felemelte a mutatóujját és halkan, csak úgy félszájjal pisszegni kezdett.

- Csend! Csend! Itt van!

- Mi van itt?

- A medve! Az van itt istálom! Veszedelmes vén, gyapjas állat!

Az urak meghökkentek:

- Hol? Merre?

- Csak ehejt, a patak felett ereszkedett le... Nem hallották?

A vadászok idegesen váltották át a töltényt robbanó golyóra. Uz Bencének még a gyér bajsza is meredezett az izgalomtól.

- Senki egyet se lépjék. Én szembekerülök a medvével, s idetérítem.

Az urak sápadtan néztek utána és vártak. Állottak, mint a cövek legalább egy óra hosszat, minden neszre lövésre készen, s azalatt a ravasz székely úgy eltűnt, hogy bottal üthették a nyomát.

- Nem adtam volna egy pár ökörért! - kacagott, mikor nekem beszámolt a „móká”-ról.

A fegyvert azonban elrejtette.

- Az életemért nem adnám! - mondotta büszkén.

Fájin elöltöltő puska volt, amibe betömik a puskaport a csövin, szösszel-kóccal lefojtják, arra jön a „mag”, a golyó, vagy serét, ismét fojtás. Kapszli gyújtja be, s biztosan pofon vágja a lövőt. Néha elviszi a félarcát, de azt csak azután veszi észre az ember. Híres fegyver volt. Maga Uz Bence szerkesztette a csövin kívül. A lelkit feltette volna minden lövésre. Hát ilyen puska volt.

Jó is volt, hogy elrejtette, mert veszedelmes idők jártak. A vadászok nem nyughattak, állandóan koslattak a havason. Uz Bence nélkül azonban senki sem tudott boldogulni. Ő volt a vezető románnak, magyarnak egyaránt. Úgy ismerte a havas minden szegelikát, mint a tenyerét. Szépen is keresett. Minden vadnak megvolt a tarifája. Ha a vadász sajnálta, még csak nem is látott vadat. Nem volt az a híres kutya, amelyik hajtani tudott volna, ha Bence nem akarta. Csak reánézett a kitűnően idomított ebekre, s azok még a szájukat sem tudták megmozdítani, úgy megigézte. Éppen a szezon kezdetén voltunk, tömegesen jöttek a „vendégek”. Mindennap tele volt a kalyibánk. Az elsők között volt az inspektor úr, aki Bencét elbuktatta. A vizsgák végeztével az urak felhozták a havasba egy kis vadászatra. Bencét nem ismerte fel, de a székely szeme felvillant:

- Jó helyre jöttél. Most én vizsgáztatlak meg.

Azért nagy buzgalommal kalauzolta. Gazdag bojár volt az inspektor, aki végig cserkészte Afrikát is, de Bence mellett vadat még csak nem is látott, pedig három napig táboroztak a havason.

Kedvetlenül éppen hazafelé tartottak estefelé, mikor a falu közelében, ahol az erdő a legelőknél véget ér, hirtelen megtorpant Uz Bence:

- Hijnye, beh fájin mókus!

- Hol? Hol?

- Ahajt szökdösik azon a bokron ne!

Az urak kapkodják a puskát a vállukról, de a prefektus egy mozdulattal eltiltott minden lövést.

- Pofiéi Domnule Inspector! - súgja előzékenyen a vendégnek.

Pillanat alatt eldördül a lövés, s hát a „mókus" irtózatosan elkezd bőgni, vergődni a bokor mögött. Akkor látják, hogy az esti derengésben egy szegény tehenet lőttek ülepen. A farkabojtja játszadozott az ágak közt, ahogy hajtogatta a legyeket, azt mutatta mókusnak bosszúból Uz Bence.

- Emmá lövés volt! - tekergeti a kacagástól, s még hozzá száz lejt is kapott, csakhogy az „eset“-ről hallgasson.

- No most kvittek vagyunk! - hunyorgott elégedetten nekem a vacsorából, mert pompás halvacsorát csaptunk ennek az örömére.

A halat sem úgy fogta, mint más ember, hálóval, horoggal, műrovarokkal, csak belenézett a patakba s azt mondta:

- Itt van!

Azzal vetkőzni is kezdett. Mikor úgy állott ott, mint ahogy az Isten megteremtette, összegyűjtött nyolc-tíz akkora követ, mint a fejem. Előbb azonban „megvetette" a vizet. Az özönfát a göbőből eltakarította, ezt hívják vízvetésnek. Arra felkapdosta a köveket és hatalmas erővel beleverte a vízbe, hogy fehéren forrott, habzott tőle.

- Megvannak! - mondotta és belebújt a vízbe. Puszta kézzel, a kopoltyújuknál fogva kettőnként szedte ki az akkora halakat, mint a karom. Tízet, tizenkettőt is egy göbőből.

- Buta állat a hal! - mondotta megvetéssel, mikor csodálkoztam. – A késdobálásoktól úgy egymáshoz bújnak, mint a juhok. Az ember fájinul végigcirókálja a hátukat, míg a kopoltyújukhoz ér és szépen kiszedi.

A rákászásnak is számos módját ismerte, de nem szerette a rákot.

- Száz rák sem ér meg egy font húst! – szokta mondani, de fogta őket száz számra, mert „az urak a gamat-dolgokat szeretik”.

A pénzt, amit vadfogásból kapott, szorgalmasan gyűjtögette, faodúkban rejtegette, mert a „jövő fársángon”,meg akart házasodni, el akarta venni a szeretőjét. Én nem. Ebben különböztünk.

Reszketve leste, hogy minél több pénz gyűljön, de medvét nem engedett senkinek lőni.

A medve volt az ő igazi szenvedélye. Esténként hihetetlen meséket hazudozott össze a vele való dolgairól, hogy fiatalabb legény korában bocskorszíjjal kötözte meg, s úgy hozta be a faluba. Máskor a fűrésznél aludt a tűz mellett, mikor a medve odajött füttözni és a hátát nekivetette a Bence hátának.

- Eridj tovább asszony! - döfött rajta a legény félálomban, - még letaszítasz az ágyról.

A medve csúnyát morgott, s akkor látja, hogy mi történt. Így folyt továbbra is csodálatos élete az az erdőn. Az ősember korából maradt vissza a havasok között. Ugyanazok voltak az álmai, a vágyai, a szenvedélyei.

Négy-öt medvét is „tudott" a környéken, de igyekezett elijeszteni a vadászokat, pedig mindenik medvét szeretett volna lőni.

Este olyan borzalmas történeteket és eshetőségeket mondott, hogy vagy végképp megijedt a vadász és reggelre rettentő főfájást szimulálva azt mondta: „Hagyjuk máskorra!” - vagy állta a bátorságot, ha kissé sápadtan is. Ha nem ijedt meg, akkor jött a „gigyapróba”, mely a történeteknél is rémítőbb instrukciókkal kezdődött.

- Ezt a disznóölő kést szúrja a csizmaszárába - nyújtott át egy félöles nyársat, - s ha a lövés után a medve nem esik el... mert sohasem szokott elesni... igyenesen vágja bele a két első lába között a szivibe… Azzal ne törődjék, hogy a fél arcát, vagy a vállát lehúzza a körmivel, csak vágja bele a temérdektüzit, mert hanem abba’ minutába vége van!

- Robbanó golyós fegyverem van - hebegett a vadász, kevéssé elváltozva színében.

- Az mind lehet! - Három sem elég abból egy valamire való medvének... Csak szorítsa a kést… Azzal nem kell törődni, hogy egy-két font hús lejön az emberről.

A vadászok ilyenkor igen komolyak és szótalanok szoktak lenni. Van olyan is, akinek már ennyitől is fájni szokott a hasa.

Ha még mindig nem tágított a vadász, szelíden, de különös, sajnálkozó nézések közt megkérdezte:

- Gyermekei vannak-e a naccságos úrnak?

A vadász rendesen meglepődött.

- Miért kérdi?

- Szegények! - sóhajtott ilyenkor szomorúan Uz Bence.

Vannak azonban kutyakonok emberek, kik még erre sem tágítanak.

Az ilyent aztán „állásba” állította és elvégezte az utolsó ecsetvonásokat is a lelkén.

- Tartson ki a naccságos úr! Ne féljen!... Úgyis csak egyszer halunk meg! … Azt a nagy kősziklát látja-e? No abban aluszik! ... Én most megyek, felkötöm, s igyenesen erre rohan… Máshelyt útja nincs... Csak arra ügyeljen, hogy el ne üsse, ha erre rohan, mert akkor lepedőben viszik haza! … Én kezdöm a hajtást!

Mindjárt el is tűnt a még sötét erdőben, de nem ment tovább ötven lépésnél. Ott nekiállott egy nagy bükkfának, döngetni kezdte a fejszefokkal és olyan szörnyű ordítást, kiáltozást vitt végbe, mintha húsz ember egyszerre megbolondult volna. Közben figyelmeztetéseket küldött a vadásznak.

- Vigyázz! ... Itt van! ... Megvan! ... Most kihajtom!

A szerencsétlen vadász hátán felborzolódott a szőr attól, ami ezután következett. Uz Bence a medve képiben elkezdett először dörmögni, szuszogni, bömbölni, pökdösni, ember képiben jajgatni, bokrot zúzni, hörögni, mint a megszúrt disznó, majd egy hatalmas szikladarabot alája dugott fejszenyéllel megbillentett, s az irtózatos csörtetéssel lezuhant a szakadékba... A vadász homályosan látta is a guruló fekete tömeget és magában hálát adott az Istennek, hogy arra tört ki a medve; de Bence ráordított: