Marton-Ady Edina

Pubi

– részlet –

KALLIGRAM

A regény története kitalált, a benne foglaltak egyezése a valósággal csupán a véletlen és az írói fantázia műve.

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Copyright © Marton-Ady Edina, 2022
ISBN 978 963 468 306 3

Anyám csirkenyakat dob a hideg vízbe. Az előbb vágta darabokra. Csak a csont ropogása hallatszott a konyhában. A test már vértelen. A víz magasra fröccsen, kis tócsák a törött járókövön. A mosogató alatt egy lefedett, piros zománcos edényben vár a csirkevér. Azt külön süti ki, később, amikor már mindenki degeszre tömte magát. A sámlin ülök. Kopott, öreg darab. Nyikorog, amikor mozdulok. Anyám morog, ne zsizsegj, maradj nyugton, készen leszel-e még ma? Nem válaszolok. A kés apró, belesimul a tenyerembe. Hajszálvékony, jelöletlen penge csillan benne. Szeretem. Lassan melegszik át a bőrömtől, csendesen harsan egyet, amikor belemártom a következő karalábé feszes, zöld burkába. Ez a sikamlós, nedves reccsenés, ez csak az enyém. Mindegy, hogy a hatalmas tálból krumpli, gyökér, répa vagy hagyma kerül. Vékonyan hámozok. Régen nem ment ilyen jól. Évek kellettek a rutinhoz, meg az a mese. Egy buta esti mese miatt gyakoroltam odakint, a gesztenyefa alatt. Elnézek, a szobám felé, mintha átláthatnék a falakon, arra gondolok, ahogyan ott gubbasztok kint, az ablakom alatt, fejem fölött susognak a hatalmas tenyérre emlékeztető levelek, én pedig kinyújtott nyelvvel koncentrálok a kezeimre. Apám elcsent svájci bicskájával hámoztam meg mindent, amit találtam a kertben. Frissen hullott gesztenye, ágdarab, földből kihúzott, különös gumók, göcsörtjeikben arcok, formák, nézd apa, mutattam lelkesen, apám meg hümmögött, hátra sem fordulva, de én csak szólongattam tovább, apa, apa. Mérgesen fordult meg, a hangja élesebb volt, mint a bicska ezüstösen fénylő éle. Így tudta meg apám, hogy a gesztenyefa alá valaha valaki csicsókát ültetett. Később, amikor már alkalmasnak találtak a konyhai munkára, hogy a sámlin ülve hámozzam a mellém rakott tálban várakozó, évszakok szerint változó nyesnivalót, egy darabig még elhittem, hogy ez kell a királyfiknak. Hogy a hártyavékonyan hámozott krumplitól beleszeretnek egymásba az emberek. Aztán ahogyan a sámli is egyre szűkösebb lett, kinőttem a mesekönyveket. A dolgos, szorgos lányok képei, akik pedáns munkájukkal, csinos arcukkal, jóságukkal elnyerik a sármos, dúsgazdag férfit, mint a hajnali köd, felszálltak. Jött helyettük Jean Valjean, Mr. Darcy, Jane Eyre. Napról napra, hétről hétre új lakók érkeztek a szobámba, és én mindig rácsodálkoztam, hogy a könyvek a leglehetetlenebb helyzetből is kihoznak valami boldog véget, pont, mint a gyerekmesék. Egy répáért nyúlok éppen, amikor anyám leguggol mellém. Elsimítja a szemem elől a hajamat, közelről nézve már láthatom a megereszkedő arcvonalakat, az idő harapásait a bőrben, a szemzugban, az orr hajlatában. Az ujjának nyers csirkehús szaga van. Feltolul torkomba az epe, hánynom kell. Tapasztaltan nagyokat nyelek, sokszor, egymás után, mosolygok, és ő nem veszi észre.

– Megint nagy lett ez a lobonc, te lány – sóhajt. – Úgy nő rajtad minden, mint a bolondgomba. Holnap itt elöl ezt levágjuk, ne zavarjon, elromlik a látásod még a végén. Ma nincs rá idő, de majd holnap.

A hangja ott marad a magasban, zümmög körülöttünk, mint egy házilégy, még egy pár pillanatig bámulja az elkapott tincset az ujjai közt. Nem hozzám beszél. Nem érdekli, mit szólok a tervhez, egyszerűen csak memorizál. Próbálja megjegyezni, milyen ügye van velem. Ezt a szokást akkor vette fel, amikor ideköltöztünk. A régi házban nem csinálta. A kongó, mindig hűvös lépcsőházban, a Duna-parti sétákon, a tágas utakkal szaggatott nagyváros zegzugos utcáiban, a felfelé nyújtózó házak árnyékában nem kellett hangosan kimondania a dolgokat, de itt, a kisváros szétfolyó kockaházai között, az egymásba kapaszkodó udvarok tyúkkerítéses valóságában úgy kell neki a hangos szó, mint egy bója. Így tervezi a nyári táborokat, a ruhaszekrényem tartalmának átvizsgálása is így zajlik, egy nadrág, új melltartó, bugyi, mormolja, mint valami ráolvasást, és én néha azt várom ilyenkor, hogy a kinőtt ruháim hirtelen megnyúlnak. Minden ráolvasás egyértelmű célja a vita elkerülése apámmal. Egyszerűsít. Ezért is ilyen nevetségesen kócos a frizurám.

Néha az anyám kukából kilopott, rózsaszín fedeles, lepattant szélű piperetükrében vizsgálom magam. A púderrész már üres, csak a barna portól elszíneződött szivacs van a helyén. Úgy teszek, mintha bepúderezném az orromat. Az illata nagyon kellemes, szinte nőnek érzem tőle magam. A tükör azonban kíméletlen. A hajam a jobb oldalon kétujjnyit rálóg a fülemre, a másikon egy ujjnyira nyisszantotta el a szabóolló. Anyám otthon, az udvaron vágja a hajamat. A kerítés előtt elhaladnak a népek, olykor megállnak, leginkább az idősek, mélyen ülő szemükkel hunyorítva figyelik anyámat, aki ilyenkor mindig odaköszön. Szép napot, Manyi néni, hogy van Katóka, hangja mélyen remeg ilyenkor, ez az udvarias hangja, az, amivel a munkahelyén tárgyal. Az olló csattog, én pedig arra gondolok, hogy itt már örökre mi maradunk a díszpintyek a kalitkában, mindegy, még hány évig maradunk, pedig milyen egyszerű volna a rideg fejbólintások helyett azt válaszolni, szép napot magának is. Nincsen fodrász a faluban. Miska bácsi, aki a polgármesteri hivatal melletti kis házban dolgozik, csak borbély. Nők be sem tehetik a lábukat az üzletébe. Állítólag, egyszer, amikor a polgármester pesti rokonai itt voltak, a sógornője, egy rézhajú, karcsú asszony bement hozzá igazíttatni, de az idős férfi feltartott pengével kergette őt be a hivatalba, miközben magából kikelve üvöltött. Nem tudom, igaz-e ez a történet, mert amióta mi itt lakunk, nem volt hasonló eset. Persze ettől függetlenül Miska bácsiból simán ki lehet nézni ezeket a dolgokat. Olykor, amikor apámért megyek a kocsmába, ha meglát, a szeme elszűkül, és olyan mérhetetlen megvetéssel bámul rám, mintha meztelencsigát látna egy salátalevélen. Itt sót szórnak rájuk. Borzalmas halál. Iszonyatos. Mint Miska bácsi mélyen ülő, fekete szeme. El is szoktam kerülni. Sokszor kértem anyámat, vigyen be magával a fodrászhoz. Még nem, mondta mindig, én meg csak megrántottam a vállamat. Mi mást tehetek.

Kunkorodnak a tincseim, természetesen kifelé. A fülem egy kicsit eláll. Rózsaszín, ha rásüt a fény. Mátyás szerint, aki a legjobb barátnőm ikertesója, szép. Olyan, mint egy rágóból fújt lufi, annak van ilyen színe, mielőtt rárobban az arcodra. Ezt mondta a szünetben, meg hogy ő igazán szeretné, ha egyszer rárobbannék az arcára, higgyem el, nem akarna onnan lekaparni. Persze mindenki röhögött. A többi srác azt mondta, szar az ízlése, de Mátyás csak vállat vont, és megnyalta húsos, vastag ajkát. Rá akartam szólni, de Klári megfogta a könyökömet, és elrángatott. Hülye fiúk, mondta, és nevetett. Mátyás gyakran megérint. A folyosón, vagy ha elmegy a padom mellett, a keze hozzáér a tarkómhoz, vigyorog, aztán úgy tesz, mintha véletlen lett volna, de soha nem kér bocsánatot. Klári miatt nem szólok rá, meg mert a húga szerint a Mátyás halálosan szerelmes belém. Lehetetlen. Engem a faluban mindenki fiúként kezel, de Klárit nem lehet lepattintani erről a témáról. Úgy ismételgeti, mint egy beragadt kazetta: a Matyi rólam beszél otthon az anyjának, mert szerinte én vagyok a legizgalmasabb lány, mióta csak ideköltöztünk, mindenki engem figyel, mi lesz a következő lépésem, mit mondok órán, mit teszek szünetben, mert olyan furcsa vagyok a hülye könyveimmel, nem beszélek senkihez és senkivel. Fiúkkal valóban nem beszélek. Átvágok a tömött iskolafolyosón, kígyóként siklok a hangos, folyamatosan mozgó testek között, igyekszem senkihez sem hozzáérni. Mikor megérkeztünk, a falu apraja-nagyja eljött hozzánk. Volt, aki hatalmas tálakon süteményt hozott, frissen levágott csirkét, de voltak olyanok is, akik csak a kerítés mellett állva, sötéten izzó szemmel bámultak be ránk. Az új tanár, az idegen tanár, akinek itt se kutyája, se macskája, nem köti ide a föld, sem a család, kíváncsivá tette az embereket. Átküldték a gyerekeiket, hívjanak el játszani, de én nem akartam menni, más volt itt minden, másként beszéltek, mint akiket hátrahagytam, másként mozdultak, s kemény, sötét szemük elborzasztott. Mire feloldódtam, a látogatások megszűntek, a könyvek maradtak, és az oldalvonal.

A hűvös könyvtárban mindig boldogan ülök le a nyugdíjasok közé, a leghosszabb asztal második székére, ami pont az ablak alatt áll. A kedvenc helyemről éppen rá lehet látni a hatalmas tölgyfára a könyvtár udvarán. A fatörzsön van egy hasadék. Másodikban, a költözés után, mikor még azokat a krumplipucolós sztorikat olvastam, azt képzeltem, ez az az odvas fa, ami elrejtette a királylányt, míg rá nem talált a királyfi. A királyfi, aki kimentette őt a rengetegből, és helyrebillentette a világ rendjét, mikor hülyét csinált az öreg királyból. Anna, a könyvtáros később elmesélte, gyerekkorában sokszor játszottak ennél a tölgyfánál. Akkor még nem volt beépítve az utca, földút futott keresztül a mezőn, lovas kocsin hajtottak erre a falu környéki gazdák, a piac felé haladtak, a főtérre, az út szélén keskeny facsemeték álltak, a rét közepén a tölgy. Rétnek hívták, pedig valójában csak egy hátsó kertnyi földterület volt, amit senki sem kaszált, és ahol így vadon és gazdagon burjánzott a pitypang, a katáng, a pipacs és a mezei szarkaláb. Egy májusi viharban érte villámcsapás a fát. Nem gyulladt ki, nem hasadt ketté, csak megnyílt a törzse, mint egy virág, szélesre tárt borsóhüvely forma született benne, az égett fa fekete illatával. Már réges-régen felnőtt, de ő még mindig érzi az ellobbant füst zamatát, nevetett Anna, zavartan tűrte el a haját a füle mögé. A madarak nem szállnak rá a tölgyfára, hiába maradt életben, mondja, soha nem látott rajta egyet sem, csak a szél borzol bele a kócosra növő levelekbe. És tényleg. Én sem láttam rajta soha madarat, de a fa minden évben gazdag lombot növeszt, és vár.

Anyám nagyot kiált, a füléhez kap. Bámulok rá, ahogyan váltott lábbal ugrál egy helyben. Már megint megégette az ujját. A mosogatóhoz szalad, megnyitja a hideg vizet. Az ujját a hatalmas sugárban kiömlő víz alá teszi. Fröcsög mindenfelé, permetez a nyakamra.

– Anya, elázok.

Rám néz, ideges rángásként fut át arcán a mosoly. Elővillannak a fogai. Milyen gyönyörű, de alig hiszem el. Nevet az anyám. Égett ujját a csap szájára szorítja, a víz engedelmesen szétterül, irányított, kemény sugárban csap bele a nyakamba. Jéghideg. Felvisítok, a hajam tövéhez szorítom a kezemet, mintha azzal védekezhetnék. Átázik a kék kockás ing, a farmerből nyesett rövidnadrág, a víz gyors iramban szalad le vékony, pipaszár lábaimon. A konyha ázik, anyám kacag. Hangosan, remegő vállal. Én csak állok ott csapzottan, nézem őt, az arcán ébredő gödröcskéket, a szikrázóan égszínkék szemét. Láttam már ezt a kirobbanóan boldog nevetést, amikor kikutattam egy öreg, feketére barnult ezüstdobozt a régi szekrény legfelső polcán, tavaly, karácsony előtt. Amikor kinyitottam, halkan csendült egyet. Talán régen zenélt. Még a feketeség előtt. A sok apró emlék, szárított virág és apró papírfecnik mellett egy kép is volt benne. Anyámról és egy jóképű, szőke férfiról. Anyám karcsú volt, mint most is, de az arcán ragyogott a fény, minden apró sejt, minden képbe örökített részecske szinte tobzódott a boldogságban.

Csapódik kint a kapu, anyám arcáról egy pillanat alatt olvad le az öröm. Elzárja a vizet, mi a fenét gondoltam, mormolja mérgesen az orra alatt. Gyors, kapkodó mozdulatokkal szalad, matat a kamrában. Én áttörlöm magam a konyharuhával, felitatom a karomról, lábamról a vizet, aztán visszaülök. Egy krumplit fogok a kezembe, hámozni kezdem. Anyám visszatér, vödör a kezében. Nem vacakol a fával. Négykézlábra ereszkedik, maga mellé húzza a vödröt, és elkezd felmosni. Alapos, pontos mozdulatokkal dolgozik, vizes hajáról a cseppek átszánkáznak a halántékán, majd az időnként megránduló állkapocsról lepotyognak. Rétegenként itatja fel a vizet, csattogva tekeredik a rongy a kezében, hihetetlen sebességgel tünteti el a tócsákat. A mosogató alá tolt, üres vödör szélén, kiterítve szárad a rongy, megmosta a kezét, a haját belecsavarta a mosogatóba, és egy sárga befőttesgumival gyors kontyba csavarta. Ott áll a pultnál megint, nyesi tovább a döglött csirkét, darabokra. Kopognak. Összenézünk. Ő nem kopog.

– Maradj – köti ki derekán a kockás kötényt.

Nem is mennék, morgom magam elé. Már csak egy répa van a tálban, ha készen vagyok, indulhatok átöltözni és olvasni a szobámba. Kíváncsian nézek fel, mikor meghallom a lépteket. Anyám Györgyi nénivel, a szemben lakó szomszédunkkal jön vissza, akinek ugyanaz a szomorú, fáradt kifejezés ül a szemében. Szép nő. Hosszú éjfekete haja a derekáig ér, ha kiengedi, de szinte mindig koszorúba fonja. A szeme olyan, mint a sült gesztenye.

– Szervusz – köszön rám, és kilátszanak a kerek, apró fogak, ahogyan mosolyog.

– Csókolom.

Anyám visszaköti magára a kötényt, Györgyi néni pedig leül az egyik székre. Azonnal felemel egy hámozókést, és az étkezőasztalon hagyott fokhagymagerezdeket kezdi tisztogatni. Ártatlan dolgokról folyik a terefere. Új, kipróbált receptekről, fájó lábról, lókenőcsről, közben néha rám néznek, nagyra nyíló szemükben sóvár türelmetlenség. Úgy teszek, mintha nem látnám, de csak egy darabig szórakoztat a dolog. Kivégzem a répát, felállok. A sámlit visszatolom a sarokba, a mosogatóhoz lépek. Vékony csíkban engedem a vizet, komótosan megmosok minden zöldséget, elöblítem a kést, a szárítóra teszem. Anyám mellé lépek, kezemben a piros tállal, a pultra teszem.

– Kész.

– Kösz. Mehetsz, de nyisd ki az ablakodat, ha megint olvasni fogsz.

Nem bírják kivárni, míg eltűnök, már sustorognak, türelmetlenül. Csak pár szót kapok el a pletykából, semmi fontosat. Nem zárom kilincsre az ajtót, hallani akarom őket, hátha engem is érint, vagy valami olyasmi, amit elújságolhatok Klárinak. Vele mindig jó kibeszélni a dolgokat, a véletlenül elhallott híreket, persze ő mindig jobbakat hoz, szaftosabbakat. A párnám alól kihúzom a könyvem. Kinyitom a hatalmas ablakszárnyakat, kiülök a párkányra. Át kellene öltöznöm, de lusta vagyok, és meleg van. Hamar megszárad, győzködöm magam. Üres az utca.

Másfél óra múlva megérzem a húsleves vastag, zsíros illatát. Korog a gyomrom. Friss metélt is lesz hozzá, ebben biztos vagyok. Györgyi néni már készíti, mert így szeretik csinálni, mióta csak megismerkedtek. Ő volt az egyetlen nő az utcában, aki megvárta, míg anyámmal egy szombati napon átmentünk hozzájuk bemutatkozni. A konyhában ültünk le, süteményt dagasztott éppen, úgy beszélgettek anyámmal. Beszélgetés és főzés, szinkronban. Tánc ez számukra. Két idegenből idekerült asszony rövid egymásra találása. Nevetést hallok.

Györgyi néni velünk marad, együtt ülünk a terített asztal mellé. A leves aranysárgán gyöngyöz a tányérokban. Anyám a szebbik készletet tette fel. Azt, ami még teljes.

•

Suttog a lomb odakint, egy gereblye fémesen koppan a földből kibukó köveken. Füstszag szüremlik be valahonnan. Szeretem az illatát. Most ébredtem. A füst mintha bennem gomolyogna, ez most a jó változat, abból a tűzből való, ami megsüti a húst, kiizzasztja a szalonnazsírt a kőre kitett, vastag karéj kenyérszeletekre, tűzből, ami köré barátok gyűlnek, emberek, akik együtt akarnak lenni. Jó füst.

Apám hangja. Káromkodik, kicsapja a kaput, ami hatalmas robajjal ütődik a kerítésnek. Csukott szemmel is látom, meginog az egész szerkezet. Anyám régóta kéri, hogy javítsa meg, mielőtt rádől valakire. Cipő csoszog a betonon. Fiatalok kurta nevetése hallatszik, egyre távolodó, kivehetetlen hangzavar. Kinyitom a szemem. Félhomály van, a majdnem teljesen leeresztett redőnyök alatt éppen csak beszökik egy kis fény. Éhes vagyok. Megint. Vajon mennyi lehet az idő? Az oldalamra gurulok, felkönyökölök, a régi konyhaszekrényt nézem a fal mellett. Hunyorognom kell, hogy a félhomályban ki tudjam venni az óra számlapját. A szekrény sárga, barna fogantyúkkal. Förtelmes darab. Tóni nefelejcskék autójával hozták haza. Apám büszke volt, és lelőhetetlen, mint mindig, ömlött belőle a szó, hogy amikor meglátta ezt a szekrényt ott a zsibin, egyből én jutottam eszébe, az ő napsugara, hát megvette nekem. Tóni csak a fejét vakarta zavartan. Nem mert rám nézni, és én hálás voltam ezért. Ez lesz az új ruhásszekrényed, simogatta meg apám az egyik darabot, fekete maradt utána a keze, mint kéménytakarítás után. Majd szépen összerakjuk, jó lesz, hidd el, nagyon jó kis szekrény lesz ez. Tudtam, hogy nem így gondolja, hogy bizonytalan, azért mondja el újra és újra. Talán az oltárnál is, miközben anyám kezét fogta, így csinált. Míg a halál el nem választ, egyszer, kétszer, majd harmadjára végre rábólintott az anyakönyvvezető is. Akkor végül apám is elhitte. Hitte, hogy szeretni fogja ezt a nőt, kitart majd mellette, nem fekszik le minden felajánlkozó, lelkes tekintetű pincérnővel és hálás anyukával, hogy nem kell majd falura menekülni a felszarvazott férjek elől. Azt hiszem, valójában mindent utált anyámban, már az elejétől. Az ösztönös szabadságát, megtörhetetlen erejét, azt, ahogyan beszélt, a mozdulatait, a kifinomultságát, ahogyan sétált az utcán, egyenes háttal, kékesszürke szemével átbámulva minden létezőn, rajta is.

A nefelejcskék autó mellett álldogálva csak egy bólintásra telik tőlem. Menjetek már! Menjetek, mert megint mindenki kint áll az utcán, és minket bámul. Cigaretta füstöl a kezükben, asszonyok kötényben, összehajolva. Sugdolóznak. Menjetek, Tónival együtt, tűnjetek már el, megint bolondot csináltál belőlem, nélkülem döntöttél, meg sem kérdeztél. Gyűlöltem a szekrényt minden porcikámmal, minden lélegzetemmel. Apám boldogan csapta össze a tenyerét, még össze is dörzsölte, vállon veregette Tónit, ezt meg kell ünnepelni, és indultak, vissza sem nézve, a kocsmába. Bámultam a retkes, egymásra halmozott részeket, arra gondolva, olyan ez a szín, mint az epe, aztán visszamentem a házba. A konyhában forró vizet engedtem, rongyot, tisztítószert kerestem. Mindent letettem a szekrény mellé a fűbe, letérdeltem, pár pillanatig csak magam elé bámultam a figyelő tekintetektől zaklatottan, aztán munkához láttam. Valahol Máté Péter-dalokat hallgattak lemezjátszóról. Mindig ugyanott akadt, ugrott vissza a tű, zakatolt a kurtított refrén a levegőben, csak a nyolcadik kislánynál lépett végül oda valaki, hogy átemelje a finom tűhegyet a karcoláson.

Sikálni kezdtem. Mocskos, fekete lé csorgott végig a karomon. Nem akartam belegondolni, honnan származik a bútor, hogy mit mosok le róla éppen. Egyáltalán nem akartam gondolni semmire, csak súroltam, körkörös mozdulatokkal, egyre dühösebben. Mikor kezdtem el sírni, nem tudom. Tulajdonképpen csak folytak a könnyeim. Mire végeztem, szinte megszerettem a szekrényt.

Felkelek az ágyból, odasétálok. Minden héten új képeket ragasztok fel az ajtók belsejére, dobozokkal választottam kisebb részekre a konyhai edényekre méretezett belsőt. Szépen hajtogatva tettem be a ruháimat, kiválogatva, külön a felsők, nadrágok, pulóverek, fehérnemű. Kinyitom az egyik felső ajtót, előhúzok egy régi, combközépen elvágott farmert. Ezekből van a legtöbb, ezt szeretem. Felveszem, tenyeremmel megpróbálom kisimítani az alvástól gyűrött pólót. Anyám nem szereti, ha hétvégén ebéd után elalszom. A fehérre suvickolt pultrészt nézem. Könyvekkel van telepakolva, és egy orosz, aranyszínű csokoládésdoboz is van a végén. Talált tárgyakat tartok benne. Patkószöget, aprópénzt, csillogó, különleges formájú köveket, Klárival közös emlékeinket.

•

Hangosan forr a víz a fazékban, a fedő alól buborékok pukkannak, táncoltatják. Egyre gyorsabb iramban mocorog. Anyám a tűzhely mellett áll, én újra a sámlira hajtogatom magam. Néha úgy érzem, a térdem a fülemig nyúlik. Könyvet is hoztam, úgy teszek, mintha olvasnék, de mint ő, a léptek hangjaira figyelek. Gyomrunkban még ott remeg a fém csattanása.

– Anya, a víz! – suttogom.

Nem hall. Fehér a bőre, a szája összeszorítva. Hozzám lép. A könyököm alá nyúl. Sürgetőn cicceg a nyelve. Iszonyú ereje van ilyenkor. Felrángat a sámliról, tol maga előtt, közben az ajtót kémleli remegve. Én visszafelé nézek, a tűzhelyre, az egyre gyorsabban fellobbanó kék lángokra a fazék alatt.

– Anya, a víz! A víz! Legalább hadd zárjam el! – kiabálok, szinte hisztérikusan, ő meg egyre mérgesebben csettintget a nyelvével. Kiesik a könyv a kezemből.

– Anya. Kérlek – fogom meg a kezét.

Nézi az ujjaimat, gyengéden lefejti magáról a kezemet. Megsimogatja az arcomat, puszit nyom a homlokomra. Én közben a lábammal próbálom megtámasztani magam, de gyenge vagyok. Belök a szobámba, és rám zárja az ajtót.

•

Nem vetettem be az ágyat. Előhúzom a fiókból a fülhallgatót, kazettát teszek a walkmanbe. Rádiót is hallgathatnék, de most csak zenét akarok, duma nélkül. Feltekerem a hangerőt. Leheveredem, nézem a plafont, simogatom az ujjaimat, ahol még érzem anyám bőrét, próbálom elfelejteni, mennyire éhes vagyok. A gyomrom csikar, fájdalmasan. Össze szeretnék kucorodni, de inkább kinyújtózom, fájjon csak minél jobban. Vontatott hangon zúg a fülemben a refrén, forever young, elhúzott, hatalmas magánhangzók, I want to be forever young. Szinte letépem a fülest, pont most kell lemerülnie az elemnek, dühömben az ágy végébe dobom az egészet, aztán utánanyúlok ijedten, eltört-e. Ajándékba kaptam, egy olyan karácsonyon, ami még igazi ünnep volt. Lecsukom a szemem. A kert túloldalán tompán puffan a lehulló alma, állatok neszeznek, tücskök ciripelnek, szárnysuhogást is hallok, talán a padláson lakó baglyok tollászkodnak éppen. Fel kellene húznom a redőnyt, hogy be tudjon sütni a nap, de nem akarom. Szeretem a sötétet, az éjszakát a legjobban. Néha arról álmodozom, hogy elvisznek az ufók. A szomszéd Gyurika mesélt róluk. Még egy könyvet is mutatott a témáról, egy darabig kacérkodtam a gondolattal, hogy kölcsönkérem, de aztán lebeszéltem magam. A könyv borítóján egy szürke bőrű, rettenetesen vékony, pálcikatestű, emberszerű lény állt. Három felém mutató ujja, mint a kályhagyufa, az ujjak a végükön kiszélesednek. A fejük, mint egy sütőtök, hosszúkás, hatalmas háromszögszemeik feketék, az orruk két pici luk. Szájuk nincsen, mert állítólag nem beszélnek. Gyurika szerint éjszaka járnak közénk, az űrhajóik kerek, diszkoszszerű csészealjak, mint a forgók a játszótéren, úgy is haladnak, azzal a gyors, pörgő mozgással szelik át az egész univerzumot. Gyurika azt mesélte, ő már jelzett nekik, mert szerinte olyat is lehet. Ellopta az apja elemlámpáját, és azzal adott le vészjeleket. El akar menni innen. Megkérdeztem tőle, miért. Azt mondta, a szülei nem vették meg neki a bakelitlejátszót, amit kért a születésnapjára. Nem kérdezte meg, mit szólok, de ha megteszi, valószínűleg akkor sem mondtam volna el, mennyire elképzelhetetlen számomra, hogy egy intelligens, idegen faj, ami átszeli az egész univerzumot, az emberi fajból majd pont a szomszéd Gyurikára lesz kíváncsi. Minek összetörni az álmokat?

•

Anyám léptei az éjszakai kertben. Mikor aludhattam el? A kuka teteje halkan, tapintatosan nyikordul a keze alatt. Matat a szemétben. A törött vasalót mindig a kuka aljára kell rejteni.

•

Mikor visszajön a házba, nesztelenül, nehogy felébresszen, az ajtómhoz oson. Hallom, ahogyan elfordítja a kulcsot. Kicsit hallgatózik. Tudom, hogy a homlokát ilyenkor nekitámasztja a hideg üvegnek, régen, még a másik lakásban, sokszor ültem az üveg másik oldalán, kezemet a számra tapasztva sírtam. Most is figyel, mint akkor, alszom-e, nem ébresztett-e fel a zaj, ahogyan ő hívja. Nem jön be hozzám. Miután elmegy, még várok, az óra vörös kijelzőjén számolom a perceket. Mikor letelik a fél óra, kiosonok a kamrába. Nem gyújtok villanyt. Két kiflivel és egy kis darab kolbásszal térek vissza a szobámba. Holnap valószínűleg kapok majd érte, hogy eltörtem, de most nem érdekel. Biztos az éhségtől remeg a kezem.

•

Anyám beteget jelent, így korán reggel átmegy Györgyi nénihez, hogy telefonáljon. Györgyi néniék voltak az elsők a faluban, akikhez bekötötték annak idején a telefont, mert Györgyi néni férje a fogorvos, és mert generációk óta itt élő család, mint Károly bácsié, a háziorvosé, és Klári szüleié. Éppen reggelizek, amikor visszajön a szomszédból. Hosszú ujjú, csónaknyakú póló van rajta, és azon egy bő, ujjatlan zsákruha. Savanyúnak érzem a tejet a számban, beleszagolok a pohárba, de nem a tej a ludas. Anyám leül velem szemben, rágyújt. Megkér, hozzak neki egy lapot, listát ír, mert ma én megyek a boltba.

– Csíkosat? – kérdezem kedvesen.

– Az vonalas – javít ki azonnal.

Vállat rántok, azt morgom, hogy tökmindegy. Miközben a szobámban az egyik füzetből kitépem a lapot, hallom, ahogyan beszél, hogy az életben semmi sem tökmindegy, és milyen fontos, hogy pontosan fogalmazzunk, mert az első benyomás, az mindent meghatároz. Hülyét kapok az ilyen szentbeszédektől. Leteszem elé a konyhaasztalra a lapot és a tollat, kibírom, hogy ne mondjam ki, hogy a tollat nem is kérte, egyszerűen csak visszaülök meginni a maradék tejet. Figyelem az asztal fölé hajló alakját, a tollat szorító ujjait. Szeretem anyám kézírását. Kerek, mégis hosszúkás, szépen formált betűk. Nem emeli fel a tollat írás közben a papírról, gördül a tinta egyik formából a másikba, folyik a kezéből a gyöngy, olvashatóan, soha egyetlen tanáromnak sem kellett rákérdeznie mit írt be az ellenőrzőmbe, pedig sokszor ültek fejüket kezükbe támasztva a tanári asztalnál, a gyerekek üzenőibe bámulva, tanácstalanul. Alig hiszem, hogy anyámnak tizenhét évesen minden ujja eltört. Már dolgozott akkor, gép- és gyorsíróként, és nem tudni, pontosan hogyan, de az egyik írógép ráesett a kezére. A jobb kezére. Az akkori orvosa szerint vége volt a dalnak, soha többé nem fogja már használni az ujjait, mondta, amputálni kell őket, de anyám nem engedte. Keresett egy másik orvost, aki rászánta az időt, aki helyére illesztette a csontokat, műtött, és levezényelte a rehabilitációt. Az a doki elhitte neki, hogy megcsinálja. Hogy mindent újra meg fog tanulni. Mindent, amit elvesztett.

Ülünk, a cigarettafüst felszáll a plafonra. Az egyszerű szavak egymás alá kerülnek. Tej. Kenyér. Olaj. Vaj. Cigi. Az utolsó tétel előtt, a bal kezével a zsebébe nyúl. A pénzt akarja elővenni. Hirtelen mozdulat, a megszokásé. Beletorzul az arca. A másik kezével odakap, leesik a toll, elcsúszik a vállán a póló. Látom a kékesszürkés zúzódásokat a vállán, tudom, folytatódnak a póló alatt, le, egészen a derekáig. A zsebemben turkálok, mintha nem is láttam volna semmit, lehajolok a tollért. Ennek is lehet örülni, ha nem tört el egyetlen csont sem.

– Kihagytam valamit?

– Felírnál pár ceruzaelemet?

Nem válaszol, de a cigi alá odaírja, hogy elem, aztán átszámolja újra a pénzt. Elteszem.

– Így. Erős szatyrot vigyél. Meg a biciklit, hogy rá tudd tenni a csomagot.

– Nem tudok biciklizni.

– Majd tolod.

– Inkább cipelném, kézben.

– Felőlem. Csak aztán majd ne panaszkodj, hogy fáj a vállad.

Bemegyek a kamrába, előveszem a vékony, narancssárga fonalakból összehorgolt, csontfogós szatyrot, aztán visszamegyek anyámhoz. Állát a tenyerébe támasztva könyököl az asztalon, előtte gombócba gyűrve a barna cigarettásdoboz. Meggyújtja az utolsó szálat. Mélyre szívja a füstöt, csukott szemmel. Az arca mozdulatlan, szürke, mint a füst, ami fodrokban szivárog az orrából. Soha nem láttam még sírni. Felmarkolom a listát, leülök a hideg kőre. Becsatolom a lábamon a szandál keskeny pántját. Nem köszönök el, úgy csukom rá kilincsre a konyhaajtót… … …

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Mészáros Sándor

Felelős szerkesztő Tóth-Czifra Júlia,
aki a kötet szerkesztésének időszaka alatt a Petőfi Irodalmi Múzeum Oláh János szerkesztői ösztöndíjában részesült.
Olvasószerkesztő Rácz Ágnes Éda.
A borítót Burai István festményének felhasználásával Hrapka Tibor tervezte.
Elektronikus könyv Nagy Lajos.

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 306 3

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font Licence
Kelson Sans – Fontfabric™ Free Font Licence