PATRICK RYAN

VADGESZTENYE

Patrick Ryan: Buckeye

Copyright © 2025 by Patrick Ryan

Hungarian translation © Török Krisztina, 2026

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Patrick Ryan: Buckeye

Random House, an imprint of Penguin Random House, New York, 2025

Fordította: Török Krisztina

ISBN: 978 963 598 543 2(epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítókészítő: Anna Kochman

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Kiss A. Kriszta

Korrektor: Kótai Kata, Ligeti Szilvia

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: szépirodalom, történelmi

Ann és Karl VanDevendernek

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet

Cal Jenkins 1920 tavaszán született, egyik lába öt centivel rövidebb volt a másiknál. Mindössze öt centivel, ami azonban épp elég arra, hogy sok mindent megnehezítsen. Biciklizni például kétszer annyi idő alatt tanult meg, mint a többi gyerek. A futás szóba sem jött. Enyhén sántított, lépcsőn pedig csak úgy tudott fel- és lemenni, ha erősen kapaszkodott a korlátba. Mígnem az apja – afféle hobbiasztalos és lomizó – régi autógumiból egy vastagabb cipőtalpat faragott neki, és rászegezte a bal cipőjére. Az iskolában a fiúk kinevették a járását, aztán kinevették a megemelt talpú cipőjét (az első nap, amikor hordta, egy óra sem kellett hozzá, hogy valaki kiszúrja). Csak egy fiú – piros arcú, a korához képest apró – húzta félre Calt a reggeli sorakozónál, és közölte vele, hogy Isten szemében különleges.

– Tudom, mert én is az vagyok – mondta. – Nem érem el a lábujjaimat. Kórosan rövid a combhajlító izmom.

Azzal előrehajolt, és az ujjbegyei épphogy elérték a térdkalácsát.

– Mindkettőnknek különleges küldetése van – tette hozzá. Cal megkérdezte, mire gondol. A fiú vállat vont: majd kiderül, és akkor megtudják.

Évekkel később – miután Japán lebombázta Pearl Harbort, és az országban eluralkodott a rettenet, a fiatal férfiak már nem várták meg, hogy behívják őket, hanem önként jelentkeztek – derült csak ki, hogy az öt centivel rövidebb láb elég, hogy az embert alkalmatlannak minősítsék a katonai szolgálatra, a túl feszes combhajlító viszont nem. A fiú, Sean Robison, Ohióból Mississippibe került alapkiképzésre, onnan Tunéziába, Tunéziából Szicíliába, Szicíliából pedig Németországba, ahol a Hürtgen-erdőben tarkón lőtték, miközben épp a miatyánkot mormolva újratöltötte a puskáját. Cal eközben otthon maradt, és munkát vállalt egy betonüzemben. Huszonéves koráig képregényeket és kalandregényeket olvasott. Elvett egy helybéli lányt, Beckyt, és alkalmasint az apja iparcikküzletében kezdett dolgozni. Néha eltűnődött, vajon rálel-e valaha arra a „különleges küldetésre” – amit ő időközben életcélként fogalmazott meg magában –, főleg, hogy még a háború sem kért belőle. Annyira nyomasztotta, hogy nincs a fronton, hogy a sántítása is romlani kezdett. A lábáról beszélt mindenkinek, akár érdekelte az embereket, akár nem. Néha még a cipőjére is rámutatott, amelyet ekkor már egy daytoni orvosi cégtől rendelt.

– A lábam rendellenes fejlődése a csípőmre is rámegy – panaszkodott. Ami igaz volt, bár a tüneteket csak jóval később kezdte el érezni.

Bonhomie városát Ohio északnyugati szegletében alapította 1857-ben néhány kereskedőcsalád. A vidéket az utolsó jégkorszak alakította ki: egy Kanadából levánszorgó gleccser olvadt el itt, létrehozva a Niagara-vízesést, a Nagy-tavakat, és egy hatalmas mocsarat Ohio és Indiana felső részén, amelynek a lecsapolása harminc évig tartott, és rendkívül termékeny talajt hagyott maga után. A várost helyi fából, agyagpalából és mészkőből építették, de hoztak ide gránitot Észak-Karolinából, márványt Vermontból és Coloradóból, acélt Pennsylvaniából – mindent vasúton. A település egy ideig kilenc utcából állt: négy észak–déli és öt kelet–nyugati irányban alkotta rácsos szerkezetét. A népesség belülről szaporodott, amennyire csak tudott, és kívülről duzzadt, amennyire a szükség kívánta. Aratás idején – kukorica, búza, paradicsom, cukorrépa – az idénymunkások családjai dagasztották, majd az idény végeztével újra leapadt. Másokat a Hancock megye területén épült gyárak vonzottak ide: Olaszországból, Ausztriából, Magyarországról, Lengyelországból, Oroszországból és más országokból érkeztek a bevándorlók. Ellis Islandről áramlottak a keleti part nagyvárosaiba, néhányan azonban nyugat felé indultak, akik közül páran Bonhomie-ban telepedtek le.

Az eredeti rácsos utcahálózatból idővel kialakult a „belváros”, ami pedig nem tartozott a belvároshoz, azok különböző negyedekké váltak – de nem választották el őket szigorú határvonalak. Sokkal inkább amolyan közösségek jöttek létre, ahol mindenki megtalálta a maga atyafiságát. A városban voltak módosabb és kifejezetten szegény utcák, meg persze mindenféle átmenet a kettő között. Ott volt például a Tiller’s Flat nevű környék, ahol néhány mexikói család és szinte az összes fekete – tucatnál is kevesebb – élt; a többségük délről vándorolt ide az ipar teremtette munkalehetőségekért (meg azért, hogy elvándoroljon délről). Aztán ott volt a Chesterton nevű városrész, tele kisebb bérházakkal és bungalókkal, főként nyugatról érkezett idénymunkáscsaládokkal. A két zsinagóga közé eső utcákat a legtöbben zsidó negyedként tartották számon. Ha pedig valaki mindenképpen szeretett volna ír környéket látni, ott volt a Szent Katalin-templom és a Jó Pásztor Iskola tömbje, amit tréfásan csak Vatikánvárosnak neveztek. És mindenütt akadtak olyanok is, akik egyik közösséghez sem óhajtottak tartozni – jobbára a protestánsok.

Mire az Egyesült Államok belépett a második világháborúba, Bonhomie lakossága meghaladta a hatezret. A városnak saját rendőrsége, tűzoltósága és szakiskolája volt. Számtalan étteremmel – ha beleszámítjuk a kávézókat és az üdítőautomatákat –, öt bankkal, négy tisztítóval, két lemezbolttal és egy filmszínházzal rendelkezett. A környék ipara is lüktetett: ott volt a J & J Concrete, a Tuck & Fiai Aluminium, a Mid-American konzervgyár. Olyanok is voltak, amelyek idővel becsődöltek, mint az Ingleton’s Fizzy Pops, a Dilco’s Feed & Supplements vagy a Hancock Bell & Skillet Társaság. A várostól délre, a 18-as út mentén patkó alakú, alig négyszáz méter széles tó húzódott. Északon pedig, ahol a Cooper út lehajtója a 23-as országútba csatlakozott, a Tuck & Fiai hatalmas, hat méter átmérőjű, rózsaszín, kétdimenziós neontulipánja virult egy harmincméteres oszlop tetején, messziről is remekül láthatóan. A Fő utca keleti végében ottfelejtett, rozsdás gabonasiló tömbje tornyosult, oldalán a fakó Purina-kockás logó. Személy- és tehervonatok haladtak keresztül Bonhomie-n éjjel-nappal; egyik-másik megállt utasokat, leveleket, árut felvenni vagy letenni, de a legtöbb csak átszelte az állomást, a pályaudvart és az egész várost.

Bonhomie annyira azért nem volt kicsi, hogy mindenki személyesen ismerjen mindenki mást, de annyira nagy sem, hogy az ember ne érezze azt előbb-utóbb, hogy a legtöbb arcot látta már valahol. A háború kezdete óta egyre kevesebb fiatal férfi tűnt fel a Fő utcán. Ezzel szemben akadt bőven „régi motoros”, ötven feletti veterán, aki még a nagy háborúban harcolt. Egyikük a fél karját veszítette el, és feltűzve hordta a kabátujját. Egy másik fából készült mankón jött-ment, mert térd alatt ellőtték a lábát. Cal apja is harcolt; a francia fronton a Meuse mentén egy golyó átfúrta a vállát, miközben egy sebesült tisztet próbált becibálni a lövészárokba – ezért bíborszívvel tüntették ki, bár a plecsnit elnyelte a házában egyre csak gyűlő lom és kacat. A háborús évekről pedig nem volt hajlandó beszélni.

Calt megdöbbentette, mennyit számít egy ember életében öt centi. Hisz éppen ennyivel volt rövidebb az egyik lába, és ennek köszönhetően épkézláb, boldog életet élhetett. Csakhogy nem tűnt helyesnek örülni ennek, hiszen Amerika háborúba lépésének első évében egymillió fiatal férfit soroztak be, 1945 májusának elejére pedig már tízmillióan harcoltak a frontokon. Azon a kedd reggelen Cal épp csak kinyitotta a Sutton utcai Hanover iparcikk-kereskedést, és egy hokedlin ülve alátéteket válogatott, amikor egy nő lépett be, és megkérdezte, van-e rádiója.

Magas homloka volt, vörös haja kifogástalan loknikba volt tűzve. Mentazöld ruhája, hozzáillő kis pillbox kalapja, hófehér kesztyűje és korallszín rúzsa Calnek egyértelműen azt sugallta, hogy jó anyagi helyzetben lehet. A nő már az ajtóból mélyen a szemébe nézett, és végigsétált a linóleumpadlón. Cal azt válaszolta, hogy igen, van egy Zenith rádió a boltban, de nem eladó; az irodában használják. A nő megkérdezte, hol az iroda.

– Az alagsorban – mutatott Cal a pulthoz közeli lépcsőre. A nő szó nélkül haladt tovább, elment a kézzel írt KIVÉVE SZEMÉLYZET tábla mellett, és már indult is lefelé.

– Asszonyom? – szólt utána Cal, lerakta a kis alátéteket, és követte.

Az alagsor többnyire raktárként szolgált – bár az utóbbi években nem sok mindent lehetett felhalmozni, hiszen a gyárak a háborúra termeltek. Cal két félig üres polcsor között érte utol a nőt, és mutatta neki a sarokban kialakított részt, amit az üzlet tulajdonosa, az apósa, Roman Hanover „irodának” jelölt ki.

A Roman délutáni szunyókálására szolgáló keskeny vaságy mellett állt az aprócska íróasztal, ahol a papírmunkát végezték. Itt szokott Cal ebédelni, rádiót hallgatni, és kalandregényeket olvasni. Most épp A rettenthetetlen kalóz felénél tartott. Megrántotta a mennyezeti izzó madzagját; a fényben feltűnt, milyen mélyzöld a nő szeme, és mennyire kirajzolódnak az arccsontjai, amitől karcsú nyaka felett arca törékeny V alakban keskenyedett. Szép nő volt – ezt most, közelről látta meg igazán. De nyugtalan is, sietős. A rádió felé intett kesztyűs kezével.

– Miért nincs bekapcsolva?

Cal bekapcsolta a Zenithet, és addig keresgélt a sistergésben, amíg meg nem találta, amit a nő hallani akart: Truman elnök épp bejelentette, hogy Németország megadta magát a szövetségeseknek. A hír, amire mindenki várt. Hitler már egy hete halott volt, és a nácik öt napja letették a fegyvert Hollandiában. De még így is elállt a lélegzetük a hír hallatán. A járdaszintre nyíló, kis alagsori ablakon át hallani lehetett az utcáról az öröm hangjait – kiabálást, füttyögést. Egy autóduda ritmikus dudálását. Aztán egy másikét. Meg egy harmadikét.

– Te jóságos ég – mondta Cal. – El tudom képzelni, mi lehet most Berlinben. Talán én is ott lennék, ha nem volna… – Megmozgatta vastag talpú cipőjét.

A nő azonban csak a karamellszínű rádiót nézte. A szeme könnyben úszott.

– Maga szerint… – kezdte, aztán elakadt, mintha maga sem tudná pontosan, mit kérdezzen. Vett egy mély lélegzetet. – Maga szerint most már hazajönnek az emberek?

– Európából? Remélem. De Hirohito még tartja magát. Lehet, hogy átküldik őket a csendes-óceáni frontra.

A nő pislogva próbálta visszatartani a könnyeit, és miközben Truman tovább beszélt, végigmérte az iparcikküzlet eladóját, aki a pult mögött ülve szinte jóképűnek tűnt szürkéskék szemével, hullámos szőke hajával, keskeny állával, és a szája körüli korai ráncaival. Teljes alakjában is majdnem jóképű volt, csak másképp: nem volt valami magas, kicsit furcsán tartotta magát, a csípője enyhén félrebillent. Arany-fekete csíkos nyakkendőjét az oxford inge gombolásába tűrte, ami valahogy nem állt jól. Legszívesebben kihúzta volna onnan, hogy eligazítsa. Ehelyett a vállánál fogva magához húzta, és megcsókolta.

Cal valószínűleg felsóhajtott volna, ha a szája épp nem tapad a nőére. Addig csókolták egymást, amíg Truman be nem fejezte a beszédét. Amikor szétváltak, a nő kikapcsolta a rádiót. Cal hallotta, hogy szipog; odanyújtotta a zsebkendőjét. Ő megtapogatta vele a szeme sarkát, és közben végignézett a helyiségen: felmérte a tábori ágyat és a picike íróasztalt, a papírzacskóba csomagolt almát, a könyvtári könyvet a színes, kalózos borítóval.

– Egy gyerek lakik idelenn? – kérdezte.

– Dehogy. – Cal maga sem értette, miért lett ilyen riadt a hangja. Talán a közelségük okozta feszengéstől. Most, hogy a bejelentés véget ért, semmi okuk nem volt már az alagsorban maradni. – Itt intézzük a számlázást, a rendeléseket, és…

– Egyébként Margaret vagyok. Salt. Majdnem sajt.

– Cal Jenkins.

Kezet fogtak, és mindketten elmosolyodtak ezen a hivatalos udvariaskodáson azok után, ami az imént történt.

– Indulnom kellene – mondta Margaret.

Cal felkísérte a lépcsőn, cipője egyenetlenül kopogott. Margaret elmesélte, hogy az utcán sétált, amikor látta, hogy az emberek az autójukhoz rohannak, és bekapcsolják a rádiót; érezte, hogy történik valami, de nem tudta, kit szólítson meg. Megköszönte a segítséget, majd végigfuttatta a tekintetét a polcokon, az akciós állványokon.

– Hat éve élek ebben a városban, és még egyszer sem jártam maguknál.

Cal bólintott, és közben arra gondolt, hogy emlékeztem volna rád.

A kirakaton át nézte, ahogy Margaret elindul a járdán. Az autódudák még felhangzottak itt-ott. Egy fiú felmászott a szemközti postaládára, kezeivel tölcsért formált, és úgy kiabálta világgá a kapituláció hírét. Cal tudta, hogy fel kellene hívnia Beckyt, hallgatta-e a rádiót. Tudni akarta, hogy eljutott-e hozzá a hír, még ha jelenleg nem is állnak szóba egymással. Cal végighúzta kézfejét a száján, és meglátta a hüvelykujján a korallszín rúzs nyomát – nem győzött ámulni azon, ami történt. Arra gondolt, hogy amíg ott áll a kirakatnál, és a tekintetével kíséri Margaret Salt távolodó alakját, addig az a fickó marad, akinek le kellett törölnie az arcáról egy gyönyörű idegen korallvörös rúzsát.

Margaret befordult a Durbin utcába, és eltűnt.

Három és fél évvel korábban a katonai orvosnak elegendő volt egyetlen pillantást vetni Jenkins, Calvin M.-re. Cal kihúzni sem tudta magát mezítláb, nemhogy a vállait egyenesen tartsa.

– Próbálkozzon a polgári védelmi erőknél – javasolta az orvos. – Ott biztosan találnak magának feladatot.

1942 januárját írták, egy hónap sem telt el a Pearl Harbort ért csapás óta. A bonhomie-i toborzóközpontban nyüzsögtek a besorozásra váró, arányos testfelépítésű fiatalemberek.

– Kapnék egyenruhát?

A háta mögött felvihogott valaki.

– Karszalagot, azt hiszem – felelte az orvos. – Köszönjük, hogy bejött, fiam. Öltözzön fel, aztán menjen haza.

Írt pár sort Cal kartonjára, lepecsételte, és átadta az ápolónőnek adminisztrálásra.

Cal viszont kivette az egész délutánt a betonüzemben, nem tudva, meddig tart majd az egész, és Mrs. Gautier nyiszorgó, Queen Anne-stílusú házában lakott a Harmadik utcában, egy szoba-konyhás lakásban – nem éppen olyan helyen, ami alkalmas lenne arra, hogy morcosan végigücsörögjön egy egész délutánt. Beült inkább a krétavörös Nashbe, a havas utcákon elgurult Paulsonék boltjához, az apja élelmiszerjegyeivel bevásárolt, majd kivitte a cuccot az öregnek.

A várostól nyugatra fekvő egyholdnyi földjük és a rajta álló kétszintes, sárga ház alig emlékeztetett arra a helyre, ahol Cal felnőtt. A bátyja, Robert influenzában halt meg, amikor Cal hatéves volt; a nővére, Grace tuberkulózisban, amikor kilenc. Ugyanabban az évben az anyja, Dora is meghalt, többféle nyavalya következtében, főként tüdőgyulladásban. Így maradt kettesben Cal és az apja, míg a fiú betöltötte a tizennyolcat, aki az első adandó alkalommal elköltözött. Nehéz volt elképzelni, milyen állapotban lenne a ház meg az öreg, ha nincs a háború – nem a mostani, az előző –, na meg az összes azt követő haláleset a családban, és az iszákosság, ami csak rátett egy lapáttal az apja nyomorúságára. Everettben mostanra valami akaratos elzárkózás fejlődött ki, ami együtt mélyült az arcába vésett ráncokkal; mohó gyanakvása és gyűjtögetési kényszere évről évre egyre falánkabban kebelezte be, és ettől csak erősödött Calben az érzés, hogy micsoda szerencse, hogy a ház nem a városban áll. Everettet rendszeresen lehetett látni a kiskocsiját tolva Bonhomie utcáin, meg-megállt, hogy belekotorjon a kukákba és a szemetesládákba. Néha ráförmedtek, vagy panaszt tettek rá a városházán. Többször is megesett, hogy valamelyik padlásablakából elsütött egy .22-est az arra hajtó autókra – olyankor kiküldték az egyik seriffhelyettest, mondván, hogy a Compton úti vén flúgos már megint randalírozik.

Az apja agyával van a baj, gondolta Cal. Meg azzal a rengeteg vacakkal. Everett alig tudta átvészelni a családjával a válság éveit, és ki nem állhatta a pazarlást. Évtizedekkel korábbi ruhákat is megtartott – a sajátjait, meg amit talált. Megtartotta az élelmet, amit meg sem akart enni, és azt is, ami már megromlott. Megtartotta a magazinokat, az újságokat, a falinaptárakat, a konzervcímkéket. Gombokat, gyufásdobozokat, ceruzacsonkokat. A lelőtt és megevett nyulak meg mókusok koponyáit. Cérnatekercseket, kötél- és dróttekercseket. Öntöttvas serpenyőket, a megszűnt haranggyárból származó selejtes harangokat és harangnyelveket. Megtartott mindenféle konyhai eszközt, amit a városi szeméttelepen vagy mások kukájában talált. Megtartotta a borítékokat, a katalógusokat, az idegeneknek küldött születésnapi üdvözlőlapokat. Nem volt bárszekrénye, viszont a házban mindenfelé (eldugva is) sorakoztak a különféle italos üvegek, amiket vett, talált, vagy amiket valami fusimunkáért kapott fizetségül. A hátsó udvarban öt Ford T-modell állt, egyik sem volt üzemképes. Üres konzervdobozokkal és befőttesüvegekkel, hulladék fával és autóalkatrészekkel teli konténerekké változtak. Az egyik autóból – amelyik abban az évben gördült le a gyártósorról, amikor Cal született – tyúkólat csinált.

Az öreg hatvanegy éves volt, tizennégy elnököt élt meg (közülük hat ohiói volt), és bár a látását foltok és szürke hályog homályosította el, Woodrow Wilson óta mindegyiküknek rendszeresen írt leveleket. Nagy ívben tett a borbélyokra, a haját maga vágta, a szürkülő szakállát hagyta szélesen, drótszerűen burjánozni. Sovány volt; ha netán meztelenül találkozott volna vele az ember, látta volna, hogy a csontjai szinte átlyukasztják a bőrét – nem valami betegség miatt, hanem mert amióta egyedül élt, ritkán jutott eszébe enni.

Everett a hátsó udvarban volt, amikor meghallotta, hogy Cal kocsijának kerekei felgurulnak a murvás bejáróra. Hallotta, ahogy leáll a motor, és pár pillanattal később Cal kopog a bejárati ajtón. Aztán a lépéseit, a friss hó éjjel megdermedt vékony kérgének roppanását a lába alatt, ahogy megkerüli a házat.

– Apa?

Kardinálispinty cikázott bíborvörös csíkként a hó fehérje felett. Cal a derékmagas Coca-Cola-hűtőláda és egy szekrény közé ékelődött, hóna alatt egy szatyor ennivalóval.

– Ma rendben a hallásod?

– Rendben hát.

Igazából a Saint-Mihiel-i hadművelet óta gondok voltak vele, de valamennyire még muzsikált.

– Ha nem ismernélek – kezdte Cal –, azt gondolnám, meghíztál. Hány réteg van rajtad?

Everett, akin négy zakó, két sál, egy vastag kockás gyapjúkabát és mindezek alatt egy pizsama volt, éppen egy leeresztett gumijú kereket vonszolt a ház mögötti garázs felé. Az elmúlt néhány napban, amióta Cal utoljára itt járt, az apja valahogy megemelte az öt Fordot, és leszerelte róluk mind a húsz kereket. Az autók bakokon és tuskókon álltak, a kerekek és lapos gumik egy kupacban hevertek a garázs mellett – kivéve azt az egyet, amit épp a hóban vonszolt maga után. Mindebből Cal arra következtetett, hogy most legalább nem az iszákos fázisban jár.

– Mit csinálsz?

Everett, mint aki már unja, hogy folyton erre a kérdésre kell válaszolnia – pedig Cal legutóbbi látogatása óta egyetlen lélekhez sem szólt –, a kereket még néhány méteren át cibálva ingerülten vetette oda neki:

– Mentem a gumijaimat meg a fémet bizonyos karmoktól.

A hóban csapások vezettek mindegyik autótól addig a pontig, ahol a kerekek most feküdtek.

– Milyen karmoktól, apa?

– Intézményesektől – válaszolta Everett fel sem nézve. – Államiaktól. Ha írásban is szeretnéd, kénytelen leszel kivárni, amíg lesz időm gépbe ütni.

Elengedte a kereket, és a kesztyűjéről csapkodta a havat, ami finom porrétegként lepte be a szakállát.

Cal bólintott.

– Akkor elpakolom ezeket.

A megereszkedett hátsó lépcsőn át felvitte a bevásárlást a közlekedőbe, ahol egykor az iskolából hazatérve a padon ülve vette le mindennap a cipőjét. A padot most újságok és katalógusok temették be, szerszámok, kabátok és takarók tornyosultak vele szemben, úgyhogy a közlekedőn átvezető út már szinte járhatatlanul keskeny volt.

Aztán a konyhába ment, ahol az anyja – szőke, akárcsak ő és a húga – annak idején főzött nekik, segített a leckében, és fejből elsorolta a negyvennyolc állam minden fővárosát. A székek közül csak egy maradt szabadon; a többit ládák és dobozok borították, az asztalt pedig úgy ellepte a lom, hogy alig lehetett alatta látni magát az asztalt. A padló több helyen megsüllyedt, és minden lépésnél nyöszörgött. A mennyezetet vízfoltok viharfelhői tarkították. Everett azt állította, örült, amikor Cal tizennyolc évesen közölte, hogy elköltözik. Azt mondta, elege van abból, hogy Cal folyton rágja a fülét az életmódjuk, a ház állapota és az ivászata miatt. Rágta bizony, tizenegy éves kora óta. Jól látta Everett: az anyja halála utáni évben valahogy minden még tovább romlott. Cal képtelen volt szabadulni az érzéstől, hogy a családból bárki mással szívesebben maradt volna kettesben az apja – és tessék, épp ő maradt a nyakán.

A bevásárlást a pult egyetlen szabad felületére pakolta, majd a szatyrot megtöltötte azokkal a dolgokkal, amiket hetekkel ezelőtt vett, és azóta megromlottak. Összeszottyadt gyümölcsök. Kőkemény kenyér. Egy puha, nyálkás hagyma. A bűzlő szatyrot kivitte a bejárati ajtón, és betette a kocsija csomagtartójába, hogy az apja ne tudja átbogarászni, miután elment.

Az udvaron Everett letekerte a garázsajtó két szárnyán a kilincseket összefogó sárgaréz drótot, és kitárta az ajtókat, angyalszárnyakat rajzolva a hóba. Gyorsan belátta, hogy húsz keréknek nem lesz odabent hely, még leeresztve sem; ki kellett pakolnia ezt meg azt, el kellett döntenie, mit áldozzon fel a tolvajoknak, ha netán erre járnának, amíg alszik, vagy nincs odahaza. Sőt, most, hogy belegondolt, jó sok mindennek kellett még helyet csinálnia: az üdítős hűtőládának, az autóalkatrészeknek, a dobozoknak, a lemezeknek és a kályhacsődaraboknak is. Igen, minden szem előtt hagyott fémet és gumit el kellett rejtenie.

Éppen egy tálalószekrényt rángatott ki a garázsból, amikor Cal újra megjelent.

– Hadd segítsek.

Az apja szakállas feje nemet intett.

– Ez nem is a miénk – érintette meg a bútort Cal.

Everett elvonszolta az útból, hogy ne akadályozza a garázsajtó mozgását, majd rákönyökölve végigmérte Calt. A szeme véreres volt, talán az ingerültségtől.

– Enni hoztál?

Cal bólintott.

– És be is vitted?

– Igen.

Everett szája mozgott, mintha egy halszálkától próbálna szabadulni.

– Dolgom van.

Cal körbenézett az udvaron: rendezetlen szeméttemető a hó alatt. Az egyik Ford vezetőüléséből egy csirke kukkantott ki, oldalra billentett fejjel nézett rá.

– Sok srác jelentkezik most a toborzónál – mondta. – Önként. Elég durva látvány.

– Mmm.

– A Union utcában állnak sorban.

Everett megrántotta a szekrény egyik fiókját. Rácsapott, majd újra nekiveselkedett. Üres.

– Csak akartam, hogy tudd… ma délután megpróbáltam bevonulni.

Everett háta az évek alatt sokat engedett a gravitációnak, ahogy az öregembereké szokott. Most, Cal szeme láttára, kihúzta magát, magasabbra nőtt, míg végül szürkéskék szeme egy szintbe nem került fiáéval.

– Miért?

– Miért? Mert részese akarok lenni ennek, azért. Harcolni a tengelyhatalmak ellen. Tudod, milyen ez. Te bevonultál.

Everett összerezzent.

– Hallod, amit mondasz? „Harcolni a tengelyhatalmak ellen.” És előtte nem kellett volna megkérdezni engem?

– Nem kell megkérdezzelek, apa. Huszonegy vagyok. Három éve nyilvántartanak.

– Hát, időpocsékolás volt. Nem kellettél nekik, ugye? A lábad miatt?

– Nem.

Everett tartása ismét összement. Kinyitotta a szekrény második fiókját, belenézett, majd becsapta.

– Közben a regisztrációs korhatárt feltolták hatvannégyre. Engem holnap simán vinnének, de téged elutasítottak. Jó kis pofon, mi?

Cal zsebre dugta a kezét.

– Mindegy. Megpróbáltam.

– Kár volt. Folyton írok annak a gazembernek a Fehér Házba. Mondom neki, hogy átlátok rajta, az egész nyomorult cirkuszon. Ha elvágjuk Japán olaját, megmondtam, ránk fognak támadni. És tudod, mit? Azt akarta, hogy ránk támadjanak, mert alig várta, hogy belerángasson minket ebbe. Szinte az egész flottát egy kikötőbe zsúfolja, aztán több mint kétezer halottunk van. Némelyiknek még nadrágot se volt ideje húzni. – Everett oldalra hajolt, és kiköpött. – Amikor megszülettél, és az egyik lábad rövidebb lett, az orvos azt mondta, a torzulást leszámítva egészséges vagy, akkor azt gondoltam, na, ez az. Ha megint belekeveredünk egy nagy háborúba, ő legalább megússza.

Cal, hogy eltávolodjon tőle – és a torzulás szótól –, azt felelte:

– Jól van, apa, egy hét múlva benézek. – És indult vissza a kocsijához.

– Hé! – kiáltotta Everett. Egy pillanat múlva: – A fenébe is, állj már meg!

Cal ment tovább. Milyen rosszul tervezte el ezt a napját. Mikor tanulja meg végre? Mikor szokik már le róla, hogy le akarja nyűgözni a vén zsörtölődőt? Elérte a Nasht, már nyitotta a vezetőoldali ajtót, amikor valami keményen csapódott a kabátjának.

Egy hógolyó. Egy fáradt, ízületes kezekkel keményre gyúrt hógolyó. Everett néhány lépésre állt mögötte, zihált a hirtelen mozgástól, lehelete kikristályosodott a levegőben.

– Örülök – mondta. – Ezt próbálom elmondani.

MÁSNAP CAL FEJÉBEN MEGFORDULT, hogy szakállt növeszt. Az is, hogy elköltözik egy új városba, ahol senki sem ismeri, és a középső nevén mutatkozik be: örvendek, Maurice Jenkins vagyok. Csak azért, hogy elmondhassa magáról, megjárta a háborút, megsebesült, és a sántítással küldték haza. Késő délelőtt a hatalmas, csontig hatolóan hideg csarnokban tolta talicskán a cementeszsákokat, és undorodott magától, amiért egyáltalán megfordult a fejében ilyesmi. Késő délutánra már nem vágyott másra, mint hogy a frusztrációját egy fagylaltos gyökérsörbe fojtsa. A műszak hátralévő részében slaggal csapatta le a teherautókat a kőporos olvadt hó levében állva. Amikor a műszak véget ért, gyorsan megmosakodott az egyik ipari mosogatónál, és a latyakos utcákon át a Finkhez hajtott.

Mielőtt bement volna, meglátta a tükörképét az ablakban: ugyanaz a zöld-fekete kockás kabát, amit még középiskolában hordott, az orráig felhúzott sál, kötött sapka. Amikor levette a sapkát, és beletúrt a hajába, cementporfelleg szállt fel a fejéről, majd lassan pergett alá a Fordham utca kövére.

A hosszú fapult két végénél egy-egy ember ült, az egyik bokszban pedig néhány nő szendvicset evett, és üdítőt ivott. Pasztellszínű pulóvert viseltek, a karjukon rávarrt alakulatjelvény. Az egyikük gallérján tiszti rangjelzés díszelgett – bizonyára a férje vagy a vőlegénye küldte haza emlékbe.

Cal lefejtette magáról a hideg elleni felszerelést, és egy szabad bárszékre tornyozta mind. Leült, egy szalvétába fújta az orrát. Még több cementpor. Kikérte a sört.

Mary Lisnik, aki közel járt az ötvenhez, és tizenhét éves kora óta dolgozott a Finkben, mindkét szemöldökét felvonta, és csábító hangon, mintha meglepődne, azt mondta:

– Van egy új desszertünk.

– Köszönöm, nem – vágta rá Cal.

– Adj neki egy esélyt. Mogyoróvajjal és banánnal készül, a neve Ejtőernyős pite. – Cigarettájával a mögötte lévő táblára bökött, ahol a név egy kis ejtőernyős rajz mellett állt. – Könnyen lesiklik a torkodon. Érted.

– Maradok a sörnél, köszönöm.

– Az Úrnak köszönd – mondta Mary Lisnik, és a tenyere élével tolta fel a hűtőláda fedelét.

NÉGY SZÉKKEL ODÉBB, épp a pult kanyarulatán túl, Becky Hanover ült egy nyitott könyvvel és egy csésze teával. A könyv a Gyilkosság az Orient expresszen volt. Becky egy képes újság cikkében olvasta, hogy Agatha Christie egyszer tíz teljes napra eltűnt. Azt feltételezték, hogy amnézia sújtotta, és zavarában elcsavargott. Amikor nem találták, a barátja, Sir Arthur Conan Doyle az írónő egyik kesztyűjét eljuttatta egy médiumhoz, hátha az segít megtalálni. Aztán – a médium segítségével vagy anélkül, ezt a cikk nem részletezte – pár várossal arrébb, egy hotelben akadtak rá Christie-re. Azt is felvetették, hogy házassági gondok állhattak a háttérben: egyszerűen csak el akart tűnni egy időre.

Becky egyszer maga is segített megoldani egy rejtélyt. Kilencéves volt, amikor barátnője, Norma Shefflin apja egy jéghideg, esős estén cigarettáért indult, és soha nem tért vissza. Mr. Shefflint hivatalosan eltűntként tartották nyilván, és miután a rendőrség napokig kereste, a felesége bevallotta, hogy összevesztek, a férfi dühös volt, amikor elment, szóval talán egyszerűen csak… elment. A szomszédok az eltűnés rejtélyéről átváltottak annak a taglalására, mekkora arcátlanság egy családot így faképnél hagyni. Egy hónappal később Becky Shefflinék udvarán hóembert épített Normával és néhány másik lánnyal, amikor kristálytisztán meghallotta Mr. Shefflin hangját a fejében.

Mondd meg nekik, hogy nem vagyok messze.

Abbahagyta a hógolyó görgetését. Figyelt.

Mr. Shefflin hangja újra megszólalt: Mondd meg nekik, hogy nem vagyok messze.

– Apukád nincs messze innen – mondta Normának.

Az ezt követő általános zűrzavarban – Norma értetlensége, Norma anyjának riadalma – Becky elmagyarázta, hogy az eltűnt férfi kétszer is megszólalt a fejében. Mrs. Shefflin felhívta Becky szüleit, akik lesújtva hallgatták a történetet, és elnézést kértek a lányuk viselkedéséért.

Aznap este Ida és Roman Hanover leültették Beckyt az ebédlőasztalhoz, és magyarázatot kértek. Ida a plafonra szegezte a tekintetét, Roman pedig összehúzott szemmel fürkészte a lányát, mintha a gondolataiba próbálna látni.

– Valóban? – kérdezte. – Hallottál valakit beszélni, aki ott se volt?

Becky bólintott.

– Ne csináld ezt!

– De mi van, ha megint hallom a hangját?

– Ne halld megint – mondta az apja. – Nincs több hang.

Aztán eljött a tavasz, kiolvadt a közeli Laurie folyó, és a várostól egy mérföldre, az állami út mentén egy gázlónadrágos, műlegyes horgász rátalált Mr. Shefflin autójára – benne Mr. Shefflinnel. Norma ettől kezdve nem barátkozott Beckyvel, és Shefflinék a rá következő évben Virginiába költöztek.

Beckynek igaza volt: a férfi nem volt messze. Bántotta, hogy ezt senki sem értékelte, ugyanakkor megmagyarázta, miért hallott Becky még évek múltán is hangokat a fejében – férfiakét és nőkét, néha gyerekekét –, amelyek olyan dolgokat árultak el neki, amiket nem tudhatott. Tournesol, például. Egy nem létező kislány súgta egyszer a fülébe: C’est un tournesol, miközben Becky épp egy napraforgót rajzolt. El kellett mennie a könyvtárba, hogy kikeresse a szót egy franciaszótárban. Kis küszködés árán meg is találta. Tournesol: napraforgó.

J’aime tes cheveux – ezt is mondta neki a kislány. Tetszik a hajad.

Becky úgy hitte, a halottak többnyire azért maradnak, mert még van mondanivalójuk, bár néhányan csak hallgatni jönnek vissza. Hitte, hogy amikor az ember megborzong, valaki a jövőben épp átsétál a sírján, és hogy azért bizsereg a fejbőrünk, mert egy idegen éppen ránk gondol. Ahogy ott ült és olvasott, bizseregni kezdett a feje búbja. Felnézett a könyvből, és szemügyre vette a pult végében ülő férfit, akinek széles, öltönyös vállain úgy ült a feje, mint egy zsák krumpli; aztán a bokszban szendvicsező három nőt; aztán a hátul álldogáló patikust, akinek egyik szemüvege az orrán pihent, másik meg a kopasz fején; aztán a pult mögötti nőt, akinek mindkét füle mellett lógott egy-egy hajfonat, dohányzott, és újságot olvasott; végül a szőke fiatalembert, aki a könyökére támaszkodva, a tenyerébe hajtott fejjel szívogatta az italát szívószálon át egy magas, karcsú pohárból.

Emlékezett rá az iskolából. A csinos fiú, aki sántított, és nem sportolt. Soha nem beszéltek egymással.

Fogta a csészéjét, az alátétet és a könyvet, majd átköltözött a mellette lévő székre.

– Az imént rajtam gondolkodtál? – hökkentette meg a kérdéssel.

Fekete barettet és piros köpenyt viselt. Cal azt mondta, nem, mire Becky megköszörülte a torkát, és közölte, hogy ő nagyon intuitív.

– Bombázzák Ausztráliát – mondta Mary Lisnik a pult mögül mindenkinek és senkinek.

A zsákfejű férfi felnézett a szendvicséből.

– Az múlt héten volt.

– Ez a mai újság – közölte Mary Lisnik –, szóval tegnap is bombázták.

– Az volt az intuícióm, hogy rám gondoltál – folytatta Becky Calre nézve. – Ami azt jelenti, hogy ha eddig nem is, hamarosan fogsz.

– Hát most már igen – mondta Cal.

– Ez itt a Gyilkosság az Orient expresszen – közölte Becky, mintha egy iskolai felelet során kellene bemutatnia a könyvet. – Egy szörnyű emberről szól, aki szörnyű dolgokat művel, aztán egy vonaton találja magát összezárva majdnem mindenkivel, akivel művelte azokat a dolgokat. De többet nem mesélek el, nehogy elrontsam az élvezetet, amikor majd olvasod.

Cal már tudta, hogy ő Becky Hanover, az alacsony, csinos és kissé különös lány, aki egy évvel alatta járt az iskolában. Halványan emlékezett rá, ahogy egy délutáni gyűlésen elszavalta A hollót. Kellemesen kerek arcát sötétbarna, göndör haj keretezte. Látta őt egyedül ülni az iskolai étkezdében, és a lelátón a délutáni focimeccseken is, és többször felmerült benne, hogy odamegy hozzá köszönni, de sosem szedte össze a bátorságát.

Eddig még csak filmen látott barettet a lányok fején.

– Szeretem a krimiket. Te mit szeretsz olvasni? – kérdezte.

Cal kapkodva keresett egy választ, ami nem a képregény, pedig akkoriban többnyire azt olvasott.

– Enciklopédiákat – felelte.

Becky felnevetett. Cal megkérdezte, mi olyan vicces.

– Nincs is olyan sok enciklopédia – mondta. A haja is mulattatta. – Forgód van.

– Ne is mondd! Anyám már kis koromban feladta, hogy rendbe szedje. Azt mondogatta, a hajam forog, mint a szél. Pedig nem is fújt.

– Kicsit koszos is vagy.

– Tényleg?

– Itt. – Becky az ujjával megérintette a nyaka oldalát.

Cal bordái alatt valami felszikrázott.

– Munkából jövök. Betonüzem.

– A Dixon papírboltban dolgozom a Tizenegyedik utcában – mondta erre Becky. – Profi segítséget jelentek, ha a megfelelő levélpapírt kell kiválasztani. Ért mostanában rossz hír?

Az arcára lett volna írva a 4-F minősítés? Cal újra beleszívott az italába.

– Az igazat – erősködött Becky.

Cal már most kedvelte. Nyugtató, susogósás-hangja volt, és olyan kerekre nyitotta a szemét, hogy az egész írisze látszott, olyan sötétbarnán, hogy alig lehetett megkülönböztetni a pupillától. Különcsége ellenére biztonságot sugárzott. De nem akarta elmondani az igazat. Nem akart beszélni arról, mennyire csalódott, frusztrált, mennyire alkalmatlannak érzi magát.

Mary Lisnik megvakarta az állkapcsa oldalát cigarettás kezével, és így szólt:

– Most meg Kaliforniában összeszedik az összes japánt. Még az amerikaiakat is.

A zsákfejű férfi összegyűrte a szalvétáját.

– Ha japánok, akkor nem amerikaiak – mondta. – És már egy ideje gyűjtik őket. Biztos, hogy nem a múlt heti újság az, cukorvirág?

Mary Lisnik a Toledo Blade fölött ránézett, tekintetében vegytiszta gyűlölet lobogott. Aztán észrevette az üres tányérját.

– Mit szólna egy szelet Ejtőernyős pitéhez?

Becky odahajolt Calhez.

– Ha rossz hír, nem tart örökké – suttogta.

ÖT HÉTTEL ÉS UGYANENNYI RANDEVÚVAL KÉSŐBB, amikor a Bonhomie Bijou előtt álltak sorba a havas járdán, hogy megnézzék a Nap völgyét, Becky egy kicsi, lepecsételt borítékot nyomott Cal kezébe. Azt mondta, egy levél van benne, amit nyolcévesen írt saját magának – leírta benne akkori látomását a jövőbeli önmagáról. Azt kérdezte, megígérné-e Cal, hogy megőrzi, és a hatvanadik születésnapján visszaadja neki?

Ez volt a legfurcsább dolog, amit valaha kértek tőle. Nem volt magas, de a lánynál azért néhány centivel mégis, és mostanra megszokta, hogy kissé lefelé néz a sötét szemébe. Megszokott szinte mindent Beckyben, az mégis képes volt őt újra és újra meglepni.

– Miért pont a hatvanadikon?

– Mert addigra elfelejtem, mit írtam. És szeretném, ha vigyáznál rá, hogy biztosan ne lessek bele, míg elég idő el nem telik.

– De miért írod le, ha el akarod felejteni?

– Pont ez benne a lényeg – mondta Becky. – Megismerhető a jövő? Vajon az idősebb önmagunk hasonlít-e arra, amilyennek fiatalon képzeltük el? Csak úgy derülhet ki, ha leírjuk, aztán elengedjük, és hagyjuk, hogy az élet menjen a maga útján. Az idő kibomlásának titokzatosnak kell lennie, nem gondolod?

Cal még soha nem gondolkodott az idő kibomlásán.

– Azt hiszem – felelte.

– Akkor megígéred, hogy megőrzöd?

Bólintott. Becky átnyújtotta a borítékot, ő pedig a kabátzsebébe csúsztatta. Aztán a lány megkérdezte, írt-e valaha levelet saját magának. Cal annyira félt attól, hogy a mozisorban mögöttük állók meghallják ezt a „jövős” beszélgetést, hogy egy csókkal hallgattatta el.

Ez volt az első igazi csókjuk, és bár érdekes volt, egyikük sem tudta igazán, hogyan kell csinálni. Az ajkuk ügyetlenül mozgott egymáson. A nyelvük egy pillanatra összeért, majd visszahúzódott. Valaki mögöttük felmordult:

– Haladjunk már, emberek!

Az este végén, amikor Cal autójában ültek Becky szüleinek a háza előtt a London Hillen – ami a neve ellenére lapos hely volt, és a város egyik legtehetősebb környéke –, Becky újra szóba hozta a levelet. Cal attól tartott, valamit rosszul csinált a randin, és most vissza akarja kérni. De Becky azt akarta elmondani, hogy ha Cal valaha mégis írna magának egy levelet – tehát kikövetkeztette, hogy eddig nem történt meg –, akkor rábízhatja megőrzésre.

Megint havazott. A pelyhek hatalmasak voltak, és csipketerítőként tapadtak a szélvédőre. Calnek csak annyi jutott eszébe:

– Köszönöm.

Becky elmosolyodott, és megcsókolta. Ez már kevésbé volt ügyetlen, viszont még érdekesebb. Aztán újra és újra megcsókolták egymást.

AZ ÉRDEKLŐDÉSÜK NEM SOK PONTON metszette a másikét, de ahogy a tavasz nyárba fordult, mindkettőjüknek leesett, hogy a közös nevező ők maguk. Az, hogy szeretnek együtt lenni. Cal műszakja a betonüzemben korábban kezdődött, és korábban is ért véget, mint Becky munkája a papírboltban, így gyakran ott várt már rá, amikor végzett.

– Van egy ötletem – mondta Cal egy tavaszi szombat délutánon, miközben a panzió hátsó kertjében ültek egy padon, a rózsák között. – Mi lenne, ha elosonnánk Mrs. Gautier mellett, és felmennénk a szobámba? Tudod… összebújnánk.

Az „összebújni” volt a szavuk minden olyan cselekedetükre, ami nem járt ruhalevetéssel vagy tényleges szexszel (mindketten szüzek voltak, várni akartak). Becky kaján mosollyal nézett vissza rá, amit még csak próbálgatott. Felmentek.

– Van egy ötletem – mondta Becky egy kora nyári estén, amikor a Meyer-tó körüli ösvényen sétáltak, és Cal épp azt magyarázta, miért nem a rendőrös-rablós történetek a legjobb alapanyagok a képregényekhez. – Mi lenne, ha befejeznénk a locsogást, és összebújnánk valamelyik fa alatt?

Cal befejezte a locsogást, és összebújtak.

Reggelente, amint Cal kinyitotta a szemét, egyből Beckyre gondolt. Megjelent a lelki szemei előtt, hallotta sustorgó hangját, a csókjára gondolt. Becky nem ismert Calnél kedvesebb és figyelmesebb fiatalembert. (Előtte több fiúval is randizott – egyikkel sem sokáig.) Amikor Cal becézgette, a fiú arcára aggódó kifejezés ült ki, mintha attól tartana, hogy talán nem jól csinálja a becézgetést. Valamikor azon a nyáron Becky megszűnt azon aggódni, hogy Cal elveszíti iránta az érdeklődését. Kezdte úgy gondolni, hogy ez az az ember, akinek a hibáit majd el tudja nézni, amikor felszínre bukkannak. Mert biztos volt benne, hogy vannak hibái; neki magának is voltak. Igazából egy hibát már észrevett benne, amit elnézett neki: evés közben néha a kézfejébe törölte a száját – vagy az inge ujjába. De egy szót sem szólt neki erről (egyelőre), mert kedvelte őt. Sőt, ennél lényegesen mélyebben érzett iránta.

Egy este a Blue Top büfében ültek egymással szemközt, és Becky épp arról mesélt, hogy nemrég szeánszot tartott gyerekkori barátnőjével, Janice-szel, hogy megidézzék Jeanne d’Arc szellemét, amikor Cal közbevágott, és megkérdezte, honnan jött az érdeklődése a szeánszok iránt. Becky elmesélte neki a szerencsétlen, halott Shefflin úr esetét, aki a fejébe suttogott. Cal emlékezett rá, hogy hallott a Laurie folyóból kihúzott Fordról a holttesttel. Becky aztán arról is beszélt, hogy néhány évvel később, tizenkét éves korában egy seneca indián nő szelleme jelent meg az ágya mellett. Becky mumpszos volt, a nő pedig összezúzott gyógynövényeket dörzsölt a mellkasára, és röviddel utána már nem is fájt annyira a torka. Mire Becky megköszönhette volna, a nő eltűnt – a gyógynövényekkel együtt –, így Becky elment a könyvtárba, és utánanézett, milyen módokon kommunikálnak a halottak az élőkkel.

Cal számára az indián nőről szóló történet valahogy hihetetlenebbnek tűnt, mint a vízbe fulladt férfi suttogása.

– Hát – mondta, miközben megsózta a hamburgerét –, mondjuk, lázas voltál.

– Igen. Rettentően lázas.

– Nem lehet, hogy ez volt az oka? Nincs erre valami elfogadható tudományos magyarázat?

– Muszáj, hogy legyen?

– Gyerekkorban talán nem.

– Mondja ezt a felnőtt férfi – dőlt hátra Becky a bokszban –, aki még mindig képregényeket olvas.

Cal nem akarta felbosszantani. Most mégis úgy érezte, Becky ostobának akarja feltüntetni.

– Némelyik regényadaptáció.

– Például?

Gondolkodnia kellett.

– A Tarzan.

– Akkor is képregények. Vicces, összefűzött lapokból álló újságok.

– Ez is egy hobbi – mondta Cal. – Mint a tiéd.

– Komolyan azt gondolod, hogy az enyém ugyanazon a szinten van, mint amikor te harisnyában szaladgáló férfiakról olvasol, akik gonosztevőkkel harcolnak?

– Nem – válaszolta. – Felejtsd el.

– Ami velem történt, az valós volt.

– Biztos vagyok benne.

– Nem úgy hangzol.

Ez lett volna az első veszekedésük? Veszekedtek egyáltalán? Cal megadón emelte fel a két kezét.

Szótlanul fejezték be az evést. Miközben Cal fizetett, Becky kiment az étteremből – hogy az utcán várjon rá, gondolta. De ahogy visszakapta az aprót, hirtelen elkapta a félsz, hogy mire kimegy, már nem lesz ott. Hogy úgy döntött, csak időpocsékolás vele lennie, és elment. Hazament. Kilépett az életéből.

Késő nyári este volt, alkonyodott. A Blue Top az orgonafák szegélyezte Fleming utcában volt, amely két lakóövezetet választott el egymástól. Az emberek kint játszottak a gyerekeikkel, kutyát sétáltattak. A kiképzésről eltávozást kapott, egyenruhás férfiak a barátnőjüket vagy feleségüket karolva andalogtak. Egy padon idős pár ült, és alaposan végigmértek minden arra járót. Becky viszont nem volt sehol. Cal érezte, ahogy elönti arcát a forróság. Végigpásztázta az utcát, gyomra görcsbe rándult – aztán öt-hat méterre meglátta, háttal állva. A távolba meredt. Amikor Cal mellélépett, Becky ránézett, megfogta a kezét, és apró mosolyt küldött felé. Megbocsátón. Vagy csak némán kérve, hogy lépjenek tovább. Visszafordította tekintetét az utca túloldalán álló Craftsman-ház csúcsos teteje fölött sötétedő égre.

– Növekvő telihold – mondta.

1942 SZEPTEMBERÉBEN HÁZASODTAK ÖSSZE, az episzkopális templomban. A lelkészen, az orgonistán, a menyasszonyon és a vőlegényen, a tanún (Becky barátnőjén, Janice-en) és a vőfélyen (Everetten, aki rosszul szabott, olajos fényű öltönyt viselt, és az egész szertartás alatt halkan zümmögött maga elé, mint egy méh) kívül kevesebb mint egy tucat ember volt jelen. Ott voltak Becky szülei, Janice szülei, annak a középiskolának az igazgatója, ahová mindketten jártak, és egy idős asszony, aki az utcában lakott, és megjelent minden esküvőn és temetésen, amit csak a templomban tartottak. Becky egyre sírt – sírt először Cal fogadalma alatt, aztán a sajátja közben. Sírt, miközben együtt vonultak ki a padsorok között az Örömódára, és sírt, amikor kiléptek a templomból, és záporozott rájuk a rizseső. Amikor Cal mosolyogva megkérdezte, miért sír ennyire, Becky azt mondta, azért, mert szereti őt, és mert olyan boldog, hogy egymásra találtak. Cal is boldog volt.

Az őszi levegő frissen csapta meg az arcukat, leszárította a könnyeket. Senki sem kötött semmit a Nash lökhárítójára, mert a konzervdoboz is szűkös holmi volt, viszont Janice vidám, örvénylő vonásokkal mázolta temperával a hátsó ablakra, hogy FRISS HÁZASOK!

Második fejezet

Aváros éjszaka, távolról, a magasból nézve úgy festett, mintha flitterekkel kivarrt szövetcsík terült volna el egy sík, trapéz alakú földdarabon, amit szélfogó fasorok kereteztek. Amott, valamivel nyugatabbra, egy személyvonat szelte át a sötétséget dél felé ívelve, és magányos fénypontját vonalként húzta végig Bonhomie összes többi fénypontja mellett. A Tuck & Fiai tulipánja 1942 áprilisában kialudt, és a Hancock Gazette-ben megjelent egyoldalas hirdetésben a cég bejelentette, hogy sötét is marad mindaddig, amíg az ellenséges erők támadásának veszélye el nem hárul. Egy honvédelmi városházi ülésen a Kereskedelmi Kamara elnöke javasolta, hogy kutassanak át minden otthont, nem rejteget-e bárki német vagy japán származású személyeket. Ezt leszavazták (az egyik könyvtáros ugyanis megjegyezte, hogy a város lakóinak majdnem fele német származású), viszont a terv, hogy nyilvánosan zúzzanak össze minden Japánban gyártott terméket, megvalósult. Mindenütt ott voltak a háború nyomai: takarékosságra felszólító plakátokon; hadikötvények vásárlására buzdító plakátokon; plakátokon, amelyek arra figyelmeztettek, hogy a fecsegés hajókat süllyeszt el. A helyi halottak névsorát hetente közölte a Gazette, néhány oldallal az élelmiszerjegyekkel kapcsolatos hírek után.

Cal még akkor jelentkezett a polgári védelmi erőkhöz, amikor Beckynek kezdett el udvarolni, de három hónapot kellett várnia, míg felszabadult egy hely. Amikor végre behívták, egy önkéntes vitte el őt és két idős férfit – egy pöfögő Ford Rheinlandben – Limába kiképzésre. A végén felesküdtek az Egyesült Államok kormányára, és tagsági bizonyítványt kaptak, amelyet Bricker kormányzó írt alá. Cal légoltalmi őr szeretett volna lenni, de futárnak osztották be. Feladatai járőrözésből, megfigyelésből és üzenetek kézbesítéséből álltak – ha lett volna mit kézbesíteni a légoltalmi őrök számára. Ahogy a sorozóorvos annak idején megjósolta, karszalagot kapott, rajta egy olyan villámjellel, ami Flashére emlékeztetett. Hetente öt éjszaka bejárta az útvonalát, zsebében jelzősíppal az eget kémlelte, hogy ha beütne a baj, egyből riassza a közösséget.

De nem ütött be a baj.

A háború a távolban dúlt.

A NÁSZUTAT ELHALASZTOTTÁK – nem engedhették meg maguknak –, de ez egyiküket sem zavarta. Egy bútorozott, egyszobás lakásba költöztek a Fő utcán, a Winniker borbélyüzlet fölé. A közös lépcsőház Pinaud púdertől és arcszesztől szaglott, de a kis lakásban azt csináltak, amihez csak kedvük szottyant, és nekik egymásra szottyant kedvük. Gyakran. Mivel már házasok voltak, és eddig türelmesen vártak a szexszel, sok mindent be kellett pótolniuk.

Becky nem igazán tudta, mire számítson, de örült, hogy Cal viselkedése vízszintesben is olyan, mint álltában: türelmes, visszafogott. Ezt igen vonzónak találta. Cal nem bírta sokáig, de igyekezett, és ezt Becky szintén vonzónak találta. Megismerték egymást minden oldalról. Cal felfedezett egy apró anyajegyet Becky egyik térdhajlatában, amiről addig Becky maga sem tudott. Becky észrevette, hogy Cal kisujjai a felső ízületből hátrahajlanak.

A házasság eleinte olyan volt, mint egy nagyon hosszú, szexszel teli randevú. Persze ennél sokkal többről szólt. Meg kellett tanulniuk együtt élni. Meg kellett tanulniuk helyet csinálni egymásnak olyan értelemben is, aminek semmi köze sem volt a testükhöz. Mindketten dolgoztak, így Beckynek – és hamarosan Calnek is – magától értetődő lett, hogy megosszák a közös otthon fenntartásának terheit.

Becky nem mindig akarta, hogy Cal elkísérje, amikor esténként átugrott a szüleihez. Ez Calnek megfelelt, mert idegesítette az apósa. Ő viszont nem akarta, hogy Becky kimenjen vele Everetthez, mert nem akarta kitenni őt az öreg modorának, és azt sem akarta, hogy közelebbről lássa a helyet.

– Már gyerekkoromban is rémes hely volt, de most még annál is sokkal rosszabb – mondta neki. Becky azt felelte, nem lehet olyan könnyen ráijeszteni, de megérti.

Janice hetente egyszer átjött hozzájuk „barátnős estére”. Nagyjából ugyanazt csinálták, mint régen, amikor még általános meg középiskolások voltak: Twinkiest ettek, Coca-Colát ittak, befestették egymás lábkörmét, és szeánszokat tartottak. Előkerült a kristálygömb – az, amit Becky még tizenkét évesen rendelt a Haunted Tales hátoldali hirdetése alapján. Amíg Cal a nappaliban rádiót hallgatott (amikor épp nem járőrözött), ők a konyhában leoltották a villanyt, gyertyát gyújtottak, és megpróbálták megidézni Nagy Katalint, Paul Revere-t vagy Rudolph Valentinót. Janice nevetése váratlan és harsány volt, sok mindent viccesnek talált, amin Becky is nevetett – bár ritkábban. Cal örült, hogy az ő jelenlétében is jól tudták érezni magukat, de kissé butaságnak tartotta az egészet, miközben a készülékre hajolva hallgatta a Chip Davis, Commando műsort.

Férjként és feleségként ugyanazok a személyek maradtak, mint korábban, de a veszekedések most már valahogy felnőttebbnek tűntek. Büszkék voltak rá, hogy túljutnak az apró bosszúságokon, még akkor is, ha mindketten biztosak voltak benne, hogy nekik van igazuk. A kedveskedések is mást jelentettek. Túlmutattak önmagukon, mert gyakorlatilag már nem voltak kötelezőek; az udvarlás szakasza lezárult. Amikor Becky egy kis kék kerámiabaglyot csodált meg a belvárosban, Cal másnap ebédszünetben megvette neki, és este becsúsztatta a köntöse zsebébe. Egy findlayi kiránduláson Becky megvette neki a Daredevil 13. részét, egy dupla számot, amelyről Cal lemaradt, mert abban a hónapban jelent meg, amikor egybekeltek. Elvitte őt a könyvtárba is, csináltatott neki olvasójegyet, és megmutatta neki a kaland- és krimiregényeket, amiket ugyan felnőtteknek írtak, mégis mintha kifejezetten olyanoknak szólnának, akik képregényeken nőttek fel.

Nem tudták, jól csinálják-e a házasságot, de szívesen jöttek rá menet közben. A szex kivételével. Az már tudománnyá vált náluk.

És mindketten szakértőknek tűntek.

Tisztelt Roosevelt elnök úr!

– kopácsolta levelét két ujjal Everett a „Gyűjtsünk a győzelemért”-kukából kilomizott Olivetti írógépen odahaza.

Mivel most 1943 augusztusát írjuk, és már több mint másfél éve küldjük a fiatal férfiakat a szárazföldi és tengeri mészárszékekre, ideje feltenni a kérdést: feltűnt Önnek, hogy a háborúban soha nem azok halnak meg, akik beszélnek a háborúról? Woodrow Wilsonnak be nem állt a szája, és mellesleg egy szemétláda volt. Ön, uram, kétségtelenül képes órákon át beszélni a székéből. Ezt nem sértő célzásnak szánom az egészségi állapotára nézve.

Ha lennének szomszédaim – mint ahogy hálás vagyok, hogy nincsenek –, és azt látnám, hogy véres összecsapásba keverednek az utca túlvégén élő emberekkel, vajon nem lennék-e kötözni való bolond, ha gondolkodás nélkül közéjük vetném magam, anélkül hogy tudnám, jól jövök-e ki belőle? És nem lennék-e egyszerre bolond és gyáva, ha a saját gyermekeimet küldeném magam helyett?

Amikor az Ön fia egy repülőgép-hordozón szolgált a Csendes-óceánon, a felesége rádióbeszédben mondta el, hogy megérti, milyen áldozatokat követel a háború. Tisztelettel úgy vélem, szerintem inkább csak hinni akarta. Mint minden jó anya, ő is csak vissza akarja kapni a fiát.

Azzal vádolom Önt, és az Ön által jelenleg irányított szervezetet, hogy éveken át szándékosan amerikai acélt adtak el Japánnak. Kapitalista kapzsisággal és gyilkossággal vádolom Önt. A negyedik elnöki ciklusára nem kapja meg a szavazatomat.

Őszinte tisztelettel,

Everett B. Jenkins

az Egyesült Államok hadseregének nyugalmazott őrvezetője

A levelet – borítékba hajtva, a washingtoni Pennsylvania Avenue 1600-as számra címezve – Everett a kantáros nadrágja egyik oldalzsebébe csúsztatta, majd triciklijén a mögé kapcsolt kiskocsival elindult a város felé. Amikor elkerekezett a temető mellett, megemelte szalmakalapját, és nagy általánosságban intett Dora, Grace és Robert felé, aztán megkerülte Szent Kristóf szobrát, és ráfordult a Carson utcára. A kocsi hangosan zörgött mögötte, zötyögve hirdetve ürességét.

A belvárost nyugtalanítónak érezte, szinte lázasan fortyogónak. Emlékezetében még élénken élt a régi, deszkajárdás, gázlámpás Fő utca képe, az úttest, amely valahogy mindig egyszerre volt száraz és sáros. (Burkolat csak a századforduló előtt nem sokkal jutott el Bonhomie-be.) Mostanra az utca kétszer olyan széles lett, sőt még annál is szélesebbnek tűnt. Eltávolították a középső felfestést, hogy több autó férjen el, és az autókat ferdén parkolták le végig mindkét oldalon, mint apró vontatóhajókat, amelyek a boltokat próbálják hátrébb tolni, hogy még több hely jusson a közlekedésre. De még ebben a széles térben is rátülkölt valaki. Már csak ezért sem akart soha elmenni otthonról. Az emberek dudáltak és kiabáltak vele, mert útban volt, vagy mert az üdvhadsereg adományládájában turkált, esetleg egy szemetesben, vagy egyszerűen csak mert felnőtt férfi létére házilag barkácsolt, felnőtt méretű triciklin közlekedett. Igyekezett mindezt figyelmen kívül hagyni – bár néha voltak, akik integettek, és utánaszóltak, mert adni akartak neki valamit, és azokat nem tudta figyelmen kívül hagyni. Ott volt például Mrs. Crenshaw, aki rózsaszín háziköntöse nyakát szorongatva integetett neki a verandáról, amikor Everett a Fő utcáról lekanyarodott az Első utcába. Valamivel fiatalabb volt nála, úgy hatvan körül járt, és tíz évvel korábban, minden előzmény nélkül megkérdezte tőle, nem volna-e kedve szexuális kapcsolatot létesíteni vele. Pontosan így fogalmazott. Bizonyosan nem, felelte rá Everett. De azért megköszönte neki, aztán egy évig kerülte az Első utcát.

Jöjjön, mondta az integetése.

Bájos hölgyem, gondolta Everett, a legutóbb se forgattam már meg a wurlitzerem karját.

Nem azért, üzente az integetés. A kocsijának volna valamim.

Megállt.

AMIKOR EVERETT HAZAÉRT, Cal Nashe a ház előtt állt, a vezetőoldali ajtó tárva-nyitva. Cal a verandán, az egyik ablakon kukucskált befelé.

– A behatolókat itt lepuffantják – mondta Everett, miközben a triciklit bekormányozta a kavicsos felhajtóra.

– Én is örülök, hogy látlak – felelte Cal, és lejött a verandáról.

Valami hiányzott a fiáról, gondolta Everett. Az az egyetlen valami, ami még idehozta.

– Hol a bevásárlás?

– Sehol. Mondanom kell valamit. Mi van a kocsiban?

Everett leszállt, és megmutatta neki. Egy pár javításra szoruló hótalp. Egy doboz foszladozó barna borítós Zane Grey-könyv. Egy guriga bádoglemez, mellette egy mocskos törülköző. Everett félrehajtotta a törülközőt: kiskutya feküdt alatta. Világosbarna bundája volt, a lábain és a pofáján fehér pöttyökkel. Csontsovány.

– Valaki kidobta a kutyáját?

– Mrs. Crenshaw-é volt – mondta Everett. – A szukájának négy kölyke született, hármat el is tudott adni, de ez volt az alom legkisebbje, senkinek se kellett. Azt hiszem, nem hajlandó enni.

– Mert halott.

– Nem halott. – Everett belerúgott a kocsi egyik kerekébe, mire a kölyök kinyitotta a szemét. A mellkasa megemelkedett, majd lesüllyedt. – Mrs. Crenshaw képtelen volt vízbe fojtani.

– És majd te fogod?

Everett megrázta a fejét.

– Arra gondoltam, kinyitok pár konzervet abból, amit mindig hozol, megnézem, érdekli-e. Talán találok valami fogára valót.

Cal tudta, hogy ezt a gesztust kedvesség szüli, még ha azzal járt is, hogy az apja megint valami selejtet hozott haza.

– Azt mondtad, mondani akarsz valamit – szólt Everett.

– Becky terhes.

– Egyébként Kis Csavargó.

– Tessék?

– Így nevezte el Mrs. Crenshaw. Kis Csavargónak.

A kölyök farka megremegett.

– Én magam inkább a Keatonra hajlok – mondta Everett.

– Valami fontosat próbálok mondani, apa. Jó hírt. Beckynek gyereke lesz.

Cal az apjával rendszerint hangosabban beszélt a kelleténél, mintha az Everett dobhártyáit legalább tucatszor szétzúzó ágyúdörgéseket próbálná ellensúlyozni. De most nem a hallásával volt a baj. Everett egyszerűen sosem tudta, mit kezdjen mások jó hírével. A kutyakölyköt akarta felvinni a hátsó verandára, hogy ételt tegyen elé.

– Biztosan örül neki – mondta végül, abban bízva, hogy ez elég lesz. Nem volt az.

– Apa – kiáltotta Cal –, nagypapa leszel!

– Ó! – szólt Everett, őszintén igyekezve átvenni fia lelkesedését. – Akkor örülök én is!

HANOVERÉK VISZONT EL VOLTAK RAGADTATVA. Ida és Roman vasárnapi ebédre hívták át Beckyt és Calt a London Hillen álló, holland gyarmati stílusban épült házukba. A szalonban poharat emeltek, koccintottak a babára és az új életre, aztán Ida feltette Woody Hermant, és leültek elfogyasztani a Victory Gardenből származó zöldségeket, meg egy feketepiacon beszerzett sonkát. Amikor végeztek az étkezéssel, Becky felajánlotta, hogy ő és Cal majd elpakolnak, de Roman közölte, hogy igényt tartana Calre. Két pohárba brandyt töltött, és bár még soha nem látta a vejét inni, az egyiket a kezébe nyomta, majd megkérte, menjen le vele az alagsorba. Cal követte.

A medicinlabda-méretű pocakját leszámítva Roman apró és tömzsi ember volt, pont, mint amilyen a lánya. Őszülő haja maradék szálait kikopott fátyolként fésülte a homlokába, magasan a derekán húzta meg a nadrágszíját, és hétvégente betűrte az ingét a nadrágjába. Száraz, rövid nevetését ritkán hallatta, és a mosolya nem gyakran ért fel a szeméig, ami busa szemöldöke védőeresze alól figyelte a világot. A bonhomie-i iparcikkbolt mellett volt egy lámpaboltja Fostoriában, ahová heti egy nap járt be, és egy kifőzdéje Tiffinben, ahová csak időnként nézett be. Üzlettulajdonos volt, nem üzletember – szerette hangsúlyozni a különbséget.

A lépcső alján szivarkára gyújtott, felkapcsolta a villanyt, és odasétált a vonatmodellhez meg a miniatűr terepasztal-falucskához, amin évek óta dolgozott. Pingpongasztalnyi méretű volt, kis utcákkal, házakkal, fákkal, itt-ott elhelyezett apró figurákkal, középen papírmasé heggyel és kanyargó sínekkel.

– Még egyszer mondom – kezdte Roman, miközben szivarkája izzó parazsát figyelte –, örülök a babának.

Cal megköszönte.

– Mondtad az apádnak?

– Igen.

– Fogadok, teljesen kiborult.

Roman kétszer találkozott Everett-tel: Becky és Cal esküvőjén, és egy szabadtéri sütögetésen, ahol Everett félrehúzott egy kerti széket, leült háttal a kerítésnek, cigarettát sodort, és füstölt. Előtte csak látásból ismerte a kissé leharcolt külsejű veteránt, aki triciklivel jár és kukákban turkál. Tudta, hogy a háború sok férfit tönkretett. Szerencsére ő nem tartozott közéjük – a fegyverszünet huszonnégy órával azután lépett életbe, hogy ő Saint-Nazaire-nél partra szállt –, de hallott és látott eleget, mint például embert összeesni egy autókipufogó durranásának hangjára. A szemétben turkálás viszont nagyon más volt. Főleg fényes nappal.

– Szerzett egy kutyát – közölte Cal. – Nem tudom, képes-e gondoskodni róla, de lett neki egy.

– Nagyszerű – mondta Roman. – És otthon minden rendben? Beckyvel, úgy értem. Jó minden?

Mielőtt Cal válaszolhatott volna, Roman maga felelt:

– Jó minden.

– Igen.

– A házasság néha elég savanyú, nem?

Cal vállat vont.

– Néha.

– Nem mindig sétagalopp.

Cal megforgatta a pohárban a brandyt, ahogy Romantől látta, majd letette az asztal szélére.

– Az nem oda való – mondta Roman, és kinyújtotta a kezét.

Cal bocsánatot kért, átadta a poharat, Roman átöntötte az italt a sajátjába, az üres poharat pedig maga mögé tette a szekrényre.

– Egy házasságot a különböző ízek formálnak tökéletes receptté.

– Haha. Nekünk aztán vannak különbségeink.

– Egészséges. Erősíti a köteléket.

Roman felvette a transzformátort, kapcsolt egyet; valami felzúgott, és a vonat elindult.

– És most gyereket csináltatok – mondta, tekintete a mozgó szerelvényt követte. – Mi lehetne ennél jobb? Csak egy dolog aggaszt.

Cal várt. A vonat átszelte a falut, eltűnt a hegy gyomrában, majd előbukkant a másik oldalon. Két teljes kört tett meg a nyolcas pályán, mire Cal végül megadta magát, és megkérdezte, mi aggasztja.

– Úgy tűnik, megelégszel annyival, hogy semmirekellő légy.

Cal erőltetett nevetést hallatott.

– Kösz.

– A pénzügyeidről beszélek. Ami egyben a lányom és az unokám jövőjét is jelenti.

Mintha Cal nem számolgatott volna már így is magában: a betonüzemi fizetését a lakbérrel és a többi havi kiadással szemben; a megtakarításaikat (alig több mint kétszáz dollárt) mindazzal szemben, amire hamarosan szükségük lesz – babaruhákra, kiságyra, járókára, babakocsira. Cal szeretett volna leülni az asztal alá tolt egyik székre, de Roman állt, így ő is állva maradt.

– Jól megvagyunk – mondta. Aztán kissé pirulva még hozzátette: – Nem vagyok semmirekellő, Roman.

– Aprócska lakásban élsz a várandós feleségeddel. Egy borbélyüzlet fölött – tette hozzá, mintha ez tovább rontana a helyzeten.

A nemrég teherbe esett feleségemmel, gondolta Cal. Máris költözniük illett volna?

– Keresünk majd egy nagyobb lakást.

– Nem lenne szabad dolgoznia.

– Becky szeret dolgozni. Csak heti pár nap, és bármikor abbahagyhatja. Tényleg megvagyunk.

– Huszonhárom éves vagy. Családod van. Mégis meddig tartod még kielégítőnek azt, hogy megvagytok?

Roman felkapott egy postásfigurát, és áthelyezte az utca egyik oldaláról a másikra. A szivarkát a baseballpálya közepén álló hamutartóhoz ütögette, majd kimondta a lényeget: Idával vesznek nekik házat. Ők állják az önerőt, a tulajdonlap Roman nevére kerül, az első évben a jelzálogot is ők állják, majd egy év múlva – amikor Cal már stabilabb anyagi lábakon áll – a ház és a hitel átkerül Jenkinsék nevére.

– Szereted a betont? – kérdezte Roman.

Cal pislogott. Ez valami csapda?

– Nem.

– Akkor hagyd ott a munkát, és gyere hozzám dolgozni. Az utolsó két emberem közül az egyiket behívták, a másik önként jelentkezett. Elszabadulsz az üzemből, több pénzed lesz, ráadásul olyan lesz, mint egy családi vállalkozás. Az enyém, persze, de te is benne lennél.

Ott hevert előtte az asztalon: egy ház és egy állás – feltéve, hogy Cal jó férj, jó apa lesz, nem pedig semmirekellő. Kész terv, ismerte fel Cal, és ha másként tálalják, csakis hálát érzett volna. Így is hálás volt, de meg is bántódott. A súlyát áthelyezte az alacsonyabb sarkáról a magasabbra, és kibökte:

– Nem tudom, hogy köszönhetném meg.

Roman szeme és ajka csillogott a Hennessytől. Megbökött egy kapcsolót a transzformátoron, mire a vonat felgyorsult.

– Idának köszönd, amiért nem fia született – mondta. – Szeretem a lányomat, de mindig fiút akartam – elvigyorodott. – Úgy tűnik, végül téged kaptalak.

TUDTÁK, HOGY HA A BABA érkezése előtt nem szorítanak be valami nászútfélét, évekig nem kerül rá sor. Ezért azon az őszön ráböktek egy hétvégére, összespórolták a benzinpénzt, és másfél órát autóztak kelet felé a Seneca-barlangokhoz, ahol harminc métert ereszkedtek a föld mélyébe, majd odalenn a hűvös mészkövet és a dolomitot simogatták. Aztán még egy órát utaztak észak felé, Cedar Pointba, az Erie-tó partján épült vidámparkba, ahol felültek a Ciklon hullámvasútra és a dupla óriáskerékre; végül Huronba mentek, ahol két éjszakát töltöttek egy szállodában a világítótorony mellett. A hotelszoba és az azúrkék víztükör a franciaablakon túl olyan érzést keltett bennük, mintha idegen országban lennének. És egyébként ez majdnem igaz is volt, hiszen szemben, a vízen túl az már Kanada volt. Az óriáskerék tetejéről elláttak a partjáig, ami majdnem annyira lenyűgözte őket, mint a cseppkövek.

A TAFT UTCAI HÁZAT 1916-BAN egy Sears-katalógusból rendelte meg az előző tulajdonos, darabokban szállították ki, de ránézésre ezt senki se mondta volna meg. Masszív, szilvalila színű, oromtetős, kétszintes ház volt, fehér csipkedísszel, a bejáratot szekérkerék konzolok keretezték. A hátsó kertet kerítés övezte, benne egy platán és két fehér nyír; elöl árnyékliliomok, középen pedig egy fiatal vadgesztenyefa, alig háromméteres, őszi levelei élénk sütőtök-narancsszínben izzottak. A legnagyobb hálószoba a lépcső tetején az utcafrontra nézett. A mellette lévőből lett a babaszoba. A folyosó végén lévő szoba pedig majd az első baba szobája lesz, amikor megszületik a második, mert mindig is kettőt terveztek. Amikor a Jenkins házaspár 1943 novemberében először megállt a szalon közepén, Becky – már kezdett rajta látszani a terhesség – lábujjhegyre emelkedett, és csókot nyomott Cal arcára, mintha az ő érdeme volna ez a csoda, pedig pontosan tudta, hogy a szüleinek köszönheti.

A Taft utca a Brookdale környéken volt, ahol nem lehetett uralkodó építészeti stílust megfigyelni: előregyártott házak álltak Craftsmanek, Tudorok, oromzatos kis házak és farmépületek között. A jó üzletkötés ellenére Roman egyetlen panasza az volt, hogy Brookdale pont félúton fekszik Camden (a szegények és az európaiak) és Tiller’s Flat (a feketék és a mexikóiak) között.

– Kereszttűzben vagytok – mondta a lányának és a vejének.

– Miféle kereszttűzben? – kérdezte Becky, mert pontosan tudta, mire céloz az apja, és nem akarta annyiban hagyni a bizarr megjegyzést, de Roman vagy nem volt hajlandó kimondani, vagy úgy érezte, nem érdemes magyarázkodnia. Ida csak csóválta a fejét.

Miközben berendezkedtek, kiderült, hogy Brookdale lakói Bonhomie teljes keresztmetszetét adják. Voltak családok, ahol a férj a vasútnál dolgozott. Családok, ahol a férj Európában vagy a Csendes-óceánon harcolt. Fiatal, gyermektelen feleségek, akik hétfőtől péntekig dolgoztak az átalakított konzervgyárban, a textilüzemben vagy a fél mérföldre lévő csomagolóban. Cégbuszok hozták-vitték őket. A környékük és a Roman által gyanakvással figyelt szomszédos negyedek között nem volt semmi – se határ, se mezsgye, csak utcák zárták le őket. A gyerekek minden irányba átszivárogtak – Becky hamar kiszúrta, hogy a bőrszín sem akadályozta őket. A felnőtteket azonban igen. Amikor esténként sétálni mentek Callel Brookdale-ben, magasabb fokozatba kapcsolta a társasági életét.

Nemcsak odaköszönt az embereknek, hanem megjegyzést tett az időjárásra, elismerően megdicsért egy kabátot, egy gyereket vagy egy kutyát. Beszéd közben kezét a hasán pihentette, így persze mindenki megkérdezte, mikorra várja a babát, ami bemutatkozásokhoz és kézfogásokhoz vezetett. Cal követte a példáját, és egy-egy mondattal reklámozta az iparcikkboltot, de nem tudott nem feszengeni a sok hiányzó férj árnyékában.

A boltban viszont egyáltalán nem feszélyezte magát. Olyan boldog volt, hogy elkerült a J & J Concrete-től, hogy minden reggel mosolyogva érkezett munkába. El sem tudta már képzelni, miért maradt két és fél éven át az üzemben, vagy hogy előtte miért húzott le egy teljes évet a dobozgyárban. Pocsék munka volt: cipekedés, hátfájás, a lába és a csípője mindennap sajgott. Komolyan annyi lett volna, hogy egész idő alatt képtelen volt kitalálni magának jobbat? Most fizetést és jutalékot is kapott. Szakmája lett: iparcikkeket árult. Még Roman árnyékában is úgy érezte, felnőttkorának újabb szintjére lépett, amiről addig nem is tudott. Ha iparcikkboltban dolgozol, az emberek okosnak néznek. Kérdeznek, tanácsot kérnek, és senkit sem zavar különösebben, ha magad sem vagy teljesen biztos abban, amit mondasz. Cal jól tudott úgy tenni, mintha. Ráadásul az iparcikk-értékesítés nem tűnt megterhelőnek. Ezeket a gondolatokat nem osztotta meg Romannel, aki fukarul bánt az elismerő szavakkal, és néha úgy beszélt Callel, mintha kissé lassú lenne.

Becky a hatodik hónap végéig megtartotta az állását a Dixon papírboltban. Amikor végre abbahagyta, a szüleinek nagy kő gördült le a szívéről, aztán rögtön el is keseredtek, mert szinte azonnal önkéntes munkát vállalt heti két nap a háborús hulladékgyűjtő központban. Ott látta igazán, hogyan mozgósítja a háború a város legkülönfélébb embereit: fiatalokat, időseket, férfiakat és nőket, baptista diakónusokat, mindkét zsinagóga rabbijait, még Mr. Denget is, aki a Shipp’s cukorkaboltban dolgozott, amióta Becky az eszét tudta, és akit újabban gyakran zaklattak az utcán, mert japánnak nézték – és tessék, mégis hozta a zsáknyi kilapított konzervdobozt és fóliadarabokat. A háború mintha mindenkiben közös húrt pendített volna meg, amelynek rezgését Becky egész nap érezte.

Otthon felállított egy kártyaasztalt és két összecsukható széket a folyosó végén lévő vendégszobában. Kitett rá egy mécsest, és zsályát égetett.

Cal bekiabált hozzá:

– Mi ez a szag?

– Zsálya. Tartasz szünetet?

Mindketten sokat munkálkodtak a berendezkedésen, egyik feladat követte a másikat. Függönyöket tettek fel, súrolták a szegélyléceket, kifestették a konyhát, kitapétázták a babaszobát. Cal épp a második emeleten járkált spaklival és kalapáccsal: a mázoláskor véletlen összeragacsozott ablakokat feszegette fel. Egy kis pihenés jól hangzott.

– Leülnél velem egy kicsit? – kérdezte Becky. – Egyedül nem olyan vicces.

Ez volt az első alkalom. Korábban mindig Janice-szel csinálta a „szeánszait”, ahogy ő nevezte. De Janice mostanában ritkábban járt át – vagy mert dolgozott (az Ohio Bellnél volt állásban), vagy mert teret akart adni nekik az új házban, vagy mindkettő miatt.

Amikor Cal leült, megkérdezte, hol a kristálygömb. Becky a plafonra bökött – a padlásra gondolt, arra a megmunkálatlan, pókhálófüggönyös beugrókkal szabdalt térre, ahová Cal épp tegnap cipelt fel több papírszatyornyi régi képregényt. Becky lehúzta a rolót, meggyújtotta a mécsest, és leült vele szemben.

– Tudom, hogy ez nem a te világod – mondta, mire ő azt felelte:

– Nem kell ezt. Mondd, mit csináljak!

Becky elmosolyodott, és megkérte, hogy csukja be a szemét. Cal becsukta.

Azt mondta, lélegezzen mélyen és egyenletesen – és ő így tett. Cal megkérdezte, megfoghatják-e egymás kezét, de Becky szerint az kizökkentené őt.

Nikola Teslával akart kapcsolatba lépni; megkérdezte, Cal hallott-e róla. A nemleges válasz után elmagyarázta, hogy Tesla feltaláló volt, és nemrég halt meg. Az elektromossággal kísérletezett, és Becky egy gépről akarta kérdezni, amin dolgozott, hogy véget vessen a háborúnak. Egy gép, ami…? Igen, a háborúnak. Cal jól hallotta. Neki csak annyi a dolga, hogy ott üljön, és vele együtt koncentráljon, miközben megpróbál kommunikálni Tesla szellemével.

Cal hamar rájött, hogy olyasvalamire koncentrálni, ami nincs ott – ráadásul csukott szemmel –, épp olyan, mint nézni, ahogy szárad a festék. A gondolatai a mindennapi teendők és a bevásárlások felé kanyarodtak. Pár perc múlva kinyitotta a szemét, hogy megnézze, tart-e még a szeánsz.

– A szemed – szólt rá Becky. Valószínűleg a szempillái alól figyelte.

– Nem értem, minek kéne történnie.

– Talán mert nem koncentrálsz.

– Dehogynem! Esküszöm. Csak… kopogni fog az asztalon? Erre várunk?

– Nem.

– Beszélni fog? Beszél angolul?

Erre nem kapott választ.

– Jó, jó.

Cal újra becsukta a szemét.

Úgy tűnt, Nikola Teslának aznap délután jobb dolga is akadt a túlvilágon, mint hogy a Taft utcába látogasson. Calt ez nem lepte meg. Becky arckifejezése viszont annál inkább, amikor kijelentette, hogy nem sikerült. Csalódott volt, még ha nem is mutatta nyíltan – de Cal látta a szemében, hallotta a hangja susogásában.

– Szóval néha összejön? – kérdezte óvatosan.

Becky elfújta a gyertyát, felhúzta a rolót. A szobát szürke, téli fény árasztotta el.

– Nem csinálnám, ha néha sem jönne össze – válaszolta.

Mit lehetett erre mondani? Cal csak bólogatott – jogos –, aztán megcsókolta Becky arcát, fogta a kalapácsot és a spaklit, majd visszament dolgozni.

KARÁCSONYRA HANOVERÉK EGY INGAÓRÁT ajándékoztak Jenkinséknek. Egy clevelandi cég gyártotta még a háború előtt, és két éve állt egy raktárban. A holdfázisokat jelző tárcsán egy szkúner volt, az inga nehezékébe pedig csillagrobbanás mintáját ütötték. Cal és Becky a szalonba állították, és éjszakára rácsukták a kétszárnyú tolóajtót, amíg meg nem szokták a kongását.

Hanoverék átjöttek megnézni az órát (előtte csak katalógusban látták). Roman hibát talált az alsó üvegajtón, és kijelentette, hogy írni fog a cégnek. Ida, aki mindannyiuknál magasabb volt, a csúcsdíszeket és a faragott rácsmunkát csodálta a tetején. Maradtak vacsorára is. Becky rakottast tálalt, amit a jegyrendszer megszorításai mellett ügyesen „gazdagított”, és evés közben babanevekről beszélgettek – egészen addig, míg Roman témát nem váltott, és rá nem kérdezett, hogy alakulnak a dolgok a szomszédsággal.

Becky úgy tett, mintha nem értené. A bal oldali Hautonékra gondol? A jobb oldali Neelékre? Roman azt felelte, a környező városrészekre. Amikor Becky nyugodt hangon kijelentette, hogy „teljesen jól” alakulnak, Roman szemmel láthatóan csalódott lett, és új irányba terelte a beszélgetést. Megkérdezte, feltűnt-e nekik is, hogy az utóbbi időben milyen sok bevándorló érkezett Közép-Európából a városba. Beszivárognak, tette hozzá.

Ida emlékeztette, hogy ez pont olyan, mint amikor tavaly a várost „német kémek” lepték el. Romannek elég volt kilépnie a házból, máris kiszúrt egyet.

Az akkor észszerű óvatosság volt, mondta Roman. Ez meg most tényleg itt történik a szemük láttára.

– Mondhatjátok, hogy elvakult vagyok – jelentette ki. Szinte kérésnek hangzott. Nem mondták, úgyhogy Calhez fordult: – Szerinted elvakult vagyok?

– Attól függ, hogyan definiáljuk a szót – felelte Cal. Hiszen a férfi nemcsak a felesége apja volt, hanem a főnöke is, és ő intézett nekik házat.

Roman azt mondta, csak annyit kér, hogy ha ő holnap feldobja a talpát, és egy év múlva nyakig állnak a menekültekben, akkor majd emlékezzenek arra: ő megmondta.

– Ha holnap feldobod a talpad, én New Yorkba költözöm, és lokálénekesnő leszek – vágta rá Ida, és odacsúsztatta a tányérját Beckynek még egy adag rakottasért. – Ugyan miért akarnának pont Bonhomie-ba jönni? – kérdezte a férjétől. – Talán a táj lélegzetelállító szépsége vonzza őket, vagy a te ragyogó társaságod?

– Egy szalmaszálat nem tesznek keresztbe – tette hozzá Roman.

– Apa, kérlek! – szólt rá Becky.

Ida dalra fakadt:

– Úúúgy tűűűnik… hallottam már e dalt… egy régi ismerős kottalap…

Gyönyörű hangja volt; és mintha takarót dobtak volna a madárkalitkára: egy pillanatra mindenki elhallgatott. Aztán visszatértek a babanevekhez, de sokra nem jutottak – ami Calnek és Beckynek teljesen megfelelt, hiszen amúgy sem kérték ki a szülők véleményét.

Miután Hanoverék Cadillacje elhajtott, Becky puhán behúzta a bejárati ajtót, és Cal mellkasára hajtotta a fejét.

– Mi nem leszünk ilyenek – mondta. – Megígérem.

Pár nappal később Becky elfáradt, és úgy is maradt. Fáradtabb volt, mint életében valaha. Két hét kimerültségre még próbált rálegyinteni, hogy semmi az egész, végül Cal rávette, hogy menjenek el dr. Clementshez. Az orvos megvizsgálta, kérdezett párat, majd vért vett. Amikor később felhívta őket, Becky idegesen megkérte, hogy mondja meg egyenesen: van-e bármi ok az aggodalomra.

A babával kapcsolatban nincs, jött a válasz.

RÉSZBEN A DOLGOK FIZIKAI valóságáról volt szó. A baba szemlátomást jó nagyra megnő, ami jó jel: a nagy egészségeset jelent. De nagyot hordani nagyobb teher – és az étvágy is nagyobb odabent, magyarázta dr. Clements, a fülét szorosan Becky hasára tapasztva. Figyelte a vérnyomását és a vércukorszintjét, amelyek a második hónap óta emelkedettek voltak, de mostanra azoknál az értékeknél is magasabbra szöktek. Aggasztotta, mennyire megviseli a terhesség a testét. Nagyon mást tenni nem lehet, mint pihenni és szemmel tartani, mondta. Egyen gyümölcsöt. Becky reggelente kivonszolta magát az ágyból, megevett egy banánt, kikísérte Calt munkába menet, aztán vagy visszafeküdt, vagy bolyongott a házban, mintha takarítana, vagy egyszerűen csak összeesett a kanapén, és gonosz gondolatok cikáztak a fejében. Utálom a testem. Utálom Calt. Bárhol inkább lennék, mint ezen a szúrós, narancsszínű kanapén. Hogy lehet az, hogy minden emberhez, aki valaha ezen a világon megfordult, tartozott egy asszony, aki keresztülment ezen?

A hosszú órák alatt, amíg Cal a boltban volt, Becky néha pánikba esett. Kimelegedett, kapkodva szedte a levegőt – mindez csak tovább fokozta a kimerültségét. Olvasta, hogy ilyenkor megnyugtató hatású, ha papírzacskóba lélegzik az ember, úgyhogy kipróbálta, és működött. Teleengedte a kádat hűvös vízzel, egészen fülig merült benne, és elképzelte, hogy kisbaba egy méhben, akiben szintén van egy kisbaba – mint azok az orosz matrjoska babák, amiket az anyja gyűjtött. Egy derűs délutánon, majdnem kilenc hónaposan, kiment az előkertbe, és elfeküdt hanyatt a tízcentis friss hóban. Az utca túloldalán lakó idős asszony észrevette, és lélekszakadva rohant át, hogy jól van-e. Becky azt mondta, igen, és hagyta, hogy az asszony felsegítse.

– Csak lehűtöttem magam – mondta Becky. – Felfrissít.

Az asszonynak – Mrs. Dodsonnak – az arca olyan volt, mint amiből már kifogyott az ellenállás. Sötét haját kontyba csavarta, a szeme karikás volt. Zöld gyapjúkabátot viselt, szinte elnyelte. Felkísérte Beckyt a verandára, a bejárati ajtónál egyik kezét a vállára tette, a másikat a hasára, és azt mondta:

– Tudom, hogy nagy teher, de megéri, nekem elhiheti.

Becky beinvitálta.

Miközben kávét ittak és répatortát ettek a konyhaasztalnál, Mrs. Dodson elmesélte, hogy amikor ő maga túlhordta a gyereket, a kávé hozta meg a „csodát”. Egyébként sosem ivott egynél többet, de azon a reggelen hármat felhajtott, és tessék: kint is volt a baba.

Becky nagyon megszerette ezt az asszonyt. Mondta neki, hogy megnyugtató a jelenléte, de a szeme nagyon szomorú. Erre Mrs. Dodson csak vont egyet a vállán, mintha azt mondaná, egyik ellen se tud mit tenni. Becky megdicsérte a medálját.

A medál az anyjáé volt, mondta Mrs. Dodson. Még mindig benne volt a szülei képe, de már a férje és a fia fényképe alatt.

Kinyitotta a medált, Becky pedig közelebb hajolt, hogy megnézze az arcokat. Azt mondta, látja a hasonlóságot a fiúban – mindketten jóképűek.

Mindketten halottak, mondta Mrs. Dodson. A fiatal Henryt egy algíri tengerparton ölték meg. Az idősebb Henry azután még fél évig bírta. Álmában halt meg mellette az ágyban, egyetlen nyögés nélkül.

– Nagyon sajnálom – mondta Becky.

– Ó – sóhajtott Mrs. Dodson. Egy darabig az asztallapra meredt. Végül becsukta a medált, végzett a kávéval és a süteménnyel.

Amikor a bejárati ajtóhoz mentek, Becky – kíváncsiságból – megkockáztatott egy kérdést: érzi-e még Mrs. Dodson a fia és a férje jelenlétét?

Felkészült bármilyen reakcióra, arra is, hogy Mrs. Dodson a szemébe mondja: semmi köze hozzá. De Mrs. Dodson azt felelte:

– Igen, persze.

Becky nem tudta, lehetséges-e, és azt sem, segítene-e, de valahogy segíteni akart Mrs. Dodsonnak.

– Lehet, hogy furcsán hangzik, de foglalkozom valamivel, amit én csak szellemidézésnek nevezek. Megpróbálhatnánk kapcsolatba lépni velük – ha szeretné. Ha nem, kérem ne haragudjon, hogy felhoztam.

– Már hallottam ezt magáról – mondta Mrs. Dodson. – Még régebben. Maga az a lány, aki megtalálta Shefflin urat.

Becky felvezette az emeletre, a „szellemjárós” szobába. Leültek egymással szemben, és amikor Becky megkérte, hogy csukja be a szemét, Mrs. Dodson így tett. Becky aztán vett egy mély levegőt, és elkezdte gondolatban odahívni a férjet és a fiút, akit a szomszédja elveszített.

– Már elkezdte? – kérdezte Mrs. Dodson.

– Igen.

– Ne hívja mindkét Henryt – mondta Mrs. Dodson. – Csak az ifjabbat.

Becky bólintott. Újra összpontosított.

– Nagyon ügyeljen, hogy a megfelelő Henry jöjjön – mondta még Mrs. Dodson.

A TERHESSÉGBEN TALÁN AZ VOLT A LEGFURCSÁBB, hogy mintha kilazultak volna az ízületei. Mintha a csontjai lógtak volna, és ettől bizonytalan lett a járása (hacsak nem a rengeteg kávétól). Pont amikor már azt hitte, beleőrül a terhességbe, elejtette egy lábas fedőjét, ami nagy csörömpöléssel esett a kőre.

A baba odabent, a hólyagja mellé kucorodva rúgott egy nagyot.

Becky felkapta a fedőt, és elejtette megint.

A baba megint rúgott. Újra és újra: Becky elejtette fedőt, a baba rúgott. Közvetlenül a hasa előtt csapkodta a lábashoz a fedőt, mire a baba minden alkalommal nagyot rúgott. Hallgatózik, gondolta. Nyugtalan. Becky csapkodott, csapkodott, újra meg újra, és közben azt mondogatta magában: Gyere ki, baba! Gyere ki!