Kate Hardy

Egy hétvége Bécsben

Caroline Anderson

Örök hűség

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Pamela Brooks, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A SZÍVHANG 692. eredeti címe: A Nurse and a Pup to Heal Him

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Gaáli István

© Harlequin Books S. A., 2009 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A Szívhang 693. eredeti címe: The Rebel of Penhally Bay

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2012)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 692–693. számában, 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-552-7

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Kate Hardy

Egy hétvége Bécsben

1. FEJEZET

A praxis több mint százötven kilométerre volt a régi londoni életétől, a Norfolk megyei Great Crowmellben. Széles, homokos tengerpart, végtelen égbolt, béke, csend – és főleg semmi bonyodalom vagy hazugság. Csak ő és a munkája.

Egy új kezdet.

Ben Mitchell vett egy mély levegőt, és kinyitotta az ajtót.

A recepciós pultnál álló nő felnézett.

– Jó reggelt, dr. Mitchell!

– Szólítson Bennek – válaszolta ő mosolyogva.

– Üdvözlöm a rendelőben, Ben. – A nő visszamosolygott rá. – A konyhában van tea és csokis keksz, tegnap sütöttem. Nyugodtan szolgálja ki magát.

– Köszönöm, Mrs. Hartley.

– Moira. Őszintén szólva maga kicsit olyan, mint egy gyerek az első napon az iskolában. De Ranjit azért adta magának a munkát, mert biztos benne, hogy ön a megfelelő ember, szóval ne aggódjon.

– Köszönöm.

Tényleg ennyire látszik rajta a lámpaláz? Butaság idegeskedni, elvégre harmincöt éves, tapasztalt szakember, aki orvosokat képzett Londonban.

Kinyitotta az ajtót, amelyen az ő neve állt, letette a táskáját az íróasztal mellé, és a konyhába indult teáért és kekszért. De ahogy befordult a sarkon, megbotlott egy barna-fehér kutyában; a kutya felnyüszített, és úgy nézett rá a nagy szemével, mintha azt akarná elérni, hogy a lehető legrosszabbul érezze magát a bőrében.

Kinyílt a konyhaajtó.

– Archie? – szólt egy sötétkék munkaruhás fiatal nő. Homlokráncolva nézett Benre, és megsimogatta a kutyát. – Mi történt?

– Nem láttam, és megbotlottam benne.

A nő összehúzta a szemét – nagyon szép szeme volt, szürke, mint a novemberi égbolt. Ben kissé meglepődött, hogyhogy feltűnt neki.

– Sajnálom, nem akartam bántani. De igazából semmi keresnivalója itt. Mi van, ha megharap egy beteget?

– Még kölyökkorában sem kapott senkinek a keze után. Végtelenül szelíd.

– Mindig van első alkalom – válaszolta Ben. – És mégiscsak a betegek biztonsága kellene hogy legyen a legfontosabb, nem?

A nő olyan pillantást vetett rá, ami egyértelműen azt üzente: Nagyon fontosnak hiszed magad ahhoz képest, hogy ez az első napod!

– Igaz. De a betegeink mindig örülnek, ha Archie bent van hétfőnként. És a kollégák is. Nagyon odafigyelünk a higiéniára.

Hétfőnként? Miért van itt a kutya hétfőnként? De mielőtt Ben megkérdezhette volna, a nő csettintett az ujjával, mire a kutya követte egy szobába, aztán kicsit túl hangosan csukta be maga mögött az ajtót.

Toni Butler, ápolónő – állt az ajtón a felirat. Vajon a Toni az Antonia rövidítése?

Akárhogy is, Ben nem tett jó benyomást erre a kolléganőre. De úgy vélte, egy kutyának semmi keresnivalója a háziorvosi rendelőben. Van, aki fél a kutyáktól, mások allergiásak a kutyaszőrre, ami akár asztmás rohamot is kiválthat.

Amikor belépett a konyhába, senki sem fűzött megjegyzést a kis szóváltáshoz, de az arcokból ítélve mindenki hallotta. Ben dünnyögött egy rövid köszönést, majd besietett a rendelőjébe, teát se főzött magának.

Legalább a betegek örömmel fogadták.

Beszélgetett velük, gyógyszereket írt fel, tanácsokat adott az egészségük javítására.

Amikor ebédszünetet tartott, Toni és a kutya nem volt sehol.

– Na, hogy ment az első délelőtt? – érdeklődött Moira.

– Egész jól, köszönöm.

Kivéve a kutyás epizódot…

– Örömmel hallom. Ha esetleg nem hozott ennivalót: a kikötőben van néhány kávézó, egy csemegebolt és egy fish and chips étkezde. A környék legjobb fagylaltját a Scott’s Caféban adják. Abby, a tulajdonos még egy kutyafagylaltot is kitalált! Toni persze törzsvendég.

– Kutyafagylaltot?!

– Igen. Archie imádja! – Moira elmosolyodott. – És Archie-t is imádja mindenki.

Ben erre inkább nem szólt semmit.

– Szia, Ginny! – köszöntötte Toni kedvesen az idős asszonyt a Bükkfa Idősotthonban, és leült mellé. – Hogy vagy ma?

Ginny nem válaszolt. Három hónapja egy szót sem szólt. Demenciában szenvedett, talán egyszerűen elfelejtette, mit akart mondani. De mosolygott, és amikor meglátta Archie-t, még jobban felragyogott az arca.

Toni pontosan ezért képezte ki spánieljét terápiás kutyának: egy kutya néha olyankor is közel tud férkőzni valakihez, amikor az ember nem képes. Archie egy kis örömet vitt a betegek életébe, jó hatással volt rájuk. Toni ezt a nagymamáján tapasztalta meg, és ami a nagymamáján segített, azt a betegei számára is lehetővé akarta tenni.

Ginny egyébként közeli barátnője volt a nagymamájának, és olyan volt Toni meg a nővére, Stacey számára, mint egy második nagymama. Már csak ezért is a lehető legkellemesebbé akarta tenni Ginny utolsó heteit.

– Jó napot, Toni! Hahó, Archie, szépfiú! – Julia, az otthon vezetője megvakarta a kutya fülét. – Ginny, itt van a kedvenc látogatód!

Ginny nem felelt, csak elmosolyodott.

– Majd később nézzen be hozzám az irodába – súgta oda Julia Toninak.

– Rendben.

Toni hagyta, hogy Ginny még simogassa a kutyát egy darabig, aztán óvatosan így szólt:

– Archie-nak most el kell mennie Ellához és a többiekhez. De jövő héten megint jövünk.

Aztán sorra látogatták az öregeket, majd amikor letelt a terápiás foglalkozásra engedélyezett két óra, elköszönt, és belépett Julia irodájába. Julia mosolyogva megsimogatta Archie-t, és adott neki egy jutalomfalatot.

– Egy lakóról van szó? – kérdezte Toni.

– Igen. – Julia három dossziét húzott elő a fiókból. – Van egy olyan érzésem, hogy Liza húgyúti fertőzést kapott. Reggel csináltam vizeletvizsgálatot tesztcsíkkal, de nem volt meggyőző.

Az időseknél gyakoribbak a húgyúti fertőzések, mert gyakran nem isznak eleget, a demenciában szenvedők esetében pedig ez a betegség még nagyobb zavarodottsághoz vezethet.

– Legyen szíves, csináljon holnap reggel még egy vizsgálatot, és tájékoztasson az eredményről – mondta Toni. – A holnapi értekezleten is fel fogom vetni a kérdést. Vagy én jövök megnézni, vagy megkérem az egyik orvost, de semmiképp nem várunk csütörtökig. – A jegyzeteire nézett. – Ez lenne a negyedik húgyúti fertőzése három hónap alatt. Lehet, hogy megelőzésnek antibiotikumot kellene adni neki kis dózisban.

Julia, aki képzett ápolónő volt, egyetértett vele.

– Renée is aggaszt egy kicsit – mondta. – Néha kissé remeg a keze, amikor a poharat tartja. És az utóbbi napokban kicsit furcsán viselkedik mindenkivel.

Renée lítiumot szedett bipoláris zavar miatt, és a vérét rendszeresen ellenőrizni kellett, hogy a gyógyszer megfelelően hasson. A remegés és a hangulatingadozás gyakran az első jelei voltak annak, hogy problémák adódtak.

– Mindjárt veszek is tőle vért, és beviszem a rendelőbe – mondta Toni. – Amint megvannak az eredmények, jelentkezünk.

Julia bólintott és megköszönte.

Toni kezet mosott, és előkészült a vérvételhez. Renée a szokásosnál is zavarodottabbnak tűnt.

– Itt nem szeretnek – suttogta. – Biztos vagyok benne, hogy ki fognak dobni.

Mániás szakaszban mindig ugyanazok a félelmek törtek elő Renée-ben, és semmivel nem lehetett megnyugtatni, de amint a vérében visszaállt a lítiumszint normálisra, javult a hangulata. Toni az időjárásról és a tegnapi gyönyörű naplementéről beszélt neki, hogy elterelje a figyelmét, és gond nélkül sikerül levennie a vért.

Visszament Juliához Archie-ért. Julia ismét megköszönte neki, hogy magával hozta.

– Nincs mit. Holnap majd átjön valaki a rendelőből – válaszolta Toni. – Mi meg Archie-val hétfőn, szokás szerint.

– Toni remek nő – mondta Mr. Fellowes. – Egy nagy londoni kórházban dolgozott. Nagy szerencsénk van vele!

Tehát ő is Londonból érkezett? Szokatlan, hogy valaki egy nagyvárosi kórház után egy vidéki rendelőben vállaljon munkát. Lehet, hogy Toni is újrakezdésre vágyott, mint ő?

Mr. Fellowes megválaszolta Ben ki nem mondott kérdését.

– Hazaköltözött, hogy ápolja a beteg nagymamáját a nővérével. Betty Butlert. Nagyon kedves asszony volt, és büszke lehetett a két unokájára. A mi Tonink bármit megtenne, ha segíteni kell valakin.

Úgy tűnik, Toni igen népszerű itt. Bennek lelkifurdalása támadt. Lehet, hogy túlreagálta azt a dolgot a kutyával? Talán az ingerelte föl, hogy észrevette a nő szeme színét, és ilyen már két éve nem történt vele.

– Jó tudni. – Csak ennyit mondott, majd visszaterelte a beszélgetést a Mr. Fellowes lábán lévő fekélyre, mely nem akart gyógyulni.

Toni bevitte a vérmintát a rendelőbe. Az új orvossal nem találkozott. Megkönnyebbülés és csalódottság közt ingadozott, és ez aggasztotta – mert ha a férfi ugyanaz a fajta sikeres londoni orvos, mint Sean, akkor jobb lesz elkerülnie.

Erőt vett magán, és a tengerparti parkolóba hajtott. Felhúzta a futócipőjét, magához vett egy táskát, amelyben két üveg víz és egy kutyatál volt, aztán pórázon elvezette Archie-t a strand azon részéhez, ahol szabadon szaladgálhattak a kutyák.

Futott Archie nyomában, élvezte a könnyű tengeri szellőt és a partot csapkodó hullámok moraját. A futás mindig rengeteg endorfint szabadított fel benne, így aztán mire visszaért a kocsihoz, már közel sem volt olyan rosszkedvű, mint a Ben Mitchell-lel történt szóváltás után.

A tengerparti kávézóban almás pitét vett, és egy kolbászt Archie-nak, aztán elmentek a nővéréhez.

Stacey öleléssel üdvözölte.

– Pont jókor, épp felforr a teavíz.

– Remek, jólesne egy csésze tea. Hoztam egy kis süteményt. – Toni adott egy puszit a nővérének, és átnyújtotta neki a süteményt. – Hogy van az én kedvenc unokahúgocskám?

Kivette Scarlettet a babaülésből, és megölelte. Scarlett kuncogva puszit nyomott az arcára, és gügyögött.

Toni örült, hogy Norfolkban maradt, és láthatja felnőni az unokahúgát. Ha visszament volna Londonba, legfeljebb havonta egyszer találkozna Stacey-vel és Scarlett-tel.

– Milyen volt a napod? – kérdezte.

– Jó. Reggel baba-mama kör volt, Mary elhozta a gitárját. Aztán piknikeztünk a parkban. És neked?

– A szokásos. Voltam az idősek otthonában, Archie mosolyt varázsolt néhány arcra.

– Az jó. Persze biztos szomorú is… most, hogy a nagyi már nincs – mondta Stacey csöndesen.

Toni bólintott.

– Igen. Gondolom, neked is hiányzik. – Gombóc nőtt a torkában. – Hogy imádta volna Scarlettet!

Betty Butler egy hónappal Scarlett születése előtt halt meg tüdőgyulladásban.

– Igen…

Stacey hangja tele volt szomorúsággal, ezért Toni gyorsan témát váltott.

– Az új orvosnak ma volt az első munkanapja.

– És, milyen?

– Körülbelül annyi idős lehet, mint te, magas, barna hajú és mogorva.

– Jóképű?

– Nem figyeltem – füllentette Toni, bár valójában nagyon is vonzónak találta Ben Mitchellt. Vagy legalábbis vonzó lehetne, ha mosolyogna. A szeme olyan színű volt, mint a tenger egy tavaszi napon.

Stacey a fejét rázta.

– Miért ajánlott állást Ranjit egy mogorva orvosnak?

A mosolygós Ranjit Sidana, aki a Great Crowmell-i rendelőt vezette, az egyik legkedvesebb ember volt, akivel Toni és Stacey valaha találkozott.

– Kicsit tényleg összezördültünk – mondta Toni. – Szerinte egy kutyának nincs helye egy orvosi rendelőben.

– Talán csak ideges volt egy kicsit, mert ez volt az első munkanapja. Senkit nem szabad elhamarkodottan megítélni.

– Persze.

– Mit tudsz még róla? Nős? Egyedülálló? Vannak gyerekei? – kérdezte Stacey reménykedve.

Toni magában felsóhajtott.

– Nem tudom. Ranjit azt mondta, Londonból költözött ide.

– Mint te.

– De ő ott is rendelőben dolgozott, nem kórházban. Ha egyedülálló is, engem nem érdekel, Stacey. Nem akarok kapcsolatot.

Stacey szeretetteljesen megszorította húga a vállát.

– Csak aggódom, mert egyedül vagy.

– Egyáltalán nem vagyok egyedül. Egy városban élek a létező legjobb testvérrel, a sógorommal és az unokahúgommal, rengeteg barátom van, és itt van Archie is.

– De azért csak szeretnél néha olyasvalakivel lenni, aki mást is mond, mint hogy „vau-vau”, nem?

Toni nevetett.

– Hogy őszinte legyek, nagyon élvezem, hogy senki sem vitatkozik velem.

Mintegy végszóra Archie csóválni kezdte a farkát, és megnyalta Stacey kezét, aki elmosolyodott.

– Én csak nem akarom, hogy a miatt a nagyképű bunkó Sean miatt ne találd meg a boldogságot egy másik férfival. Nem mindegyikük olyan, mint ő.

– Tudom. De jól vagyok, Stacey. A világ legszebb helyén élek, szeretem a munkámat, és itt vagy a közelemben te meg a barátaim. Csak ennyi kell a boldogsághoz.

– Oké, jól van – tette le a fegyvert Stacey.

Legalábbis egyelőre, gondolta Toni. A nővére persze csak jót akar neki, de ő elégedett az életével, nincs szüksége partnerre.

Igen, bizonyára nem minden férfi olyan önző és követelőző, mint az exe, de be kellett ismernie, hogy az előző kettő sem volt jobb. Lehet, hogy tudat alatt rendre olyan férfiakat választ, akik sem igaz szerelmet, sem biztonságot nem tudnak nyújtani neki?

2. FEJEZET

Kedd reggel Ben korán megérkezett a heti értekezletre.

– Sütöttem brownie-t – mondta, és az asztalra tette a nyitott dobozt.

– Nagyszerű, köszönjük szépen! – Ranjit, a rendelő vezetője csak úgy ragyogott.

Amikor Toni kivételével mindenki vett egy-egy szeletet, Ben felsóhajtott. Nyilván annyira magára haragította a nőt, hogy nem fogadja el a békeajánlatát. Karentől túl sokáig eltűrte az efféle durcáskodást – egészen addig, amíg meg nem tudta a keserű igazságot. Nem fogja törni magát, hogy Toni Butler kedvében járjon!

Amikor minden napirendi ponttal végeztek, Ranjit megkérdezte:

– Van még valami megbeszélnivaló?

– Igen, valakinek el kell ma menni a Bükkfába – mondta Toni, aztán Benhez fordult. – Az a helybeli idősek otthona. Negyven férőhelyes, demens betegeket ápolnak. Egy húgyúti fertőzésről és egy lítiumszint-beállításról van szó.

– Megtenné, Ben? – kérdezte Ranjit. – Legalább megismerkedik Juliával és a csapatával.

– Persze. – Ben Tonira nézett. – Rendszeresen jár oda, Ms. Butler?

– Toni – javította ki a lány. Úgy tűnt, lassan felenged. – Igen, minden csütörtökön; meg persze bármikor, amikor szükség van ránk. Hétfőnként a szabad délutánomon Archie-val is eljárok. Kiképzett terápiás kutya, a rendelőbe is azért hozom hétfő reggelente, mert akkor innen egyenesen az idősek otthonába tudunk menni.

– Terápiás kutya? – Ben erre nem számított.

– Gondolom, ez sem tetszik magának.

Ben hangosan kifújta a levegőt.

– De. Olvastam tanulmányokat, hogy milyen jó hatással vannak az ilyen állatok az öregekre, főleg akik otthonban laknak.

– Pontosan. Tavaly a Bükkfa igazgatója is végzett megfigyeléses vizsgálatot, és ő is megállapította, hogy Archie javítja a bentlakók hangulatát, és a társas érintkezésre is jó hatással van. Mert akkor van olyan beszédtémájuk, aminek semmi köze a betegségükhöz. És akik már nem beszélnek egymással, azok is mindig mosolyognak, amikor meglátják Archie-t. Mindenki várja a hétfőt. Természetesen mindent szakszerűen csinálunk: előtte felmértük, hogy senki nem fél a kutyáktól, és nem allergiás a szőrre. A fertőzésvédelemre is odafigyelünk, ott is és itt, a rendelőben is.

– Szeretnék bocsánatot kérni a tegnapiért.

Toni egy biccentéssel elfogadta.

– De nem szereti a kutyákat.

– Ez igaz. Nem vagyok oda értük.

– Nem lehet mindenki kutyás – válaszolta Toni. – De Archie nagyon jól nevelt kutya, és átment egy szigorú magatartásteszten. Hagyja magát simogatni, elfogadja a jutalomfalatokat, és türelmesen várakozik. Nem ugrik rá senkire, nem nyúl hozzájuk a mancsával, és nem nyalogatja őket túlságosan.

Ben megértette.

– Ez persze fontos, mert az öregeknek vékonyabb a bőrük.

Amikor Toni őszinte mosolyt villantott rá, mintha ragyogó fény töltötte volna be a szobát. Ben megijedt. Nem akart vonzódni egy nőhöz most, hogy végre újra nyugodt lett az élete.

– Rendben, akkor délben átmegyek az idősek otthonába, rögtön a rendelésem után.

– Nagyon köszönöm.

Toni Butler nagyon csinos volt, amikor mosolygott. És bár nem viselt gyűrűt, természetesen lehet, hogy stabil kapcsolatban él. De nem fogja megkérdezni, abból csak pletyka lenne. Toni a kollégája, semmi több.

Ha netán egyedülálló is lenne… A kapcsolatok túl könnyen tönkremennek. Még csak most heverte ki, amit Karen tett vele. Semmiképpen sem akarta megkockáztatni, hogy valaki újra összetörje a szívét.

Toni mindig is gyanakvó volt azokkal az emberekkel, akik nem szeretik a kutyákat. Egyszerűen nem értette őket. De be kellett látnia, hogy nem adott Ben Mitchellnek igazi esélyt, amikor először találkoztak, hanem olyan ellenségesen viselkedett, mintha Seannal állt volna szemben.

Nyilván nem minden férfi olyan, mint az exe, de Ben magabiztossága Seanra emlékeztette, és ettől bizalmatlan lett. És Sean óta ő az első férfi, akire felfigyelt. Amint levetkőzte a mogorvaságát, és elmosolyodott, egyszeriben lélegzetelállítóan vonzóvá vált. Zöldeskék szemével, homlokába lógó hajával és érzéki szájával akár filmsztár is lehetne…

Csakhogy Toni szerelmei sohasem működtek. Szóval igyekszik jó munkakapcsolatot kialakítani Bennel, de semmi több.

Műszak után Ben elhajtott a z idősotthonba. Julia, az igazgató barátságosan üdvözölte.

– Toni Butler említette, hogy az egyik lakónak húgyúti fertőzése lehet – mondta Ben. – Azonkívül be akartam mutatkozni, mert mostantól gyakran fog látni csütörtökönként. Szeretnék beszélni pár percet Renée-vel, bár sajnos még nem kaptuk meg a vérvizsgálat eredményét.

Miután végzett, ismét bement Juliához.

– Renée-vel kapcsolatban egyetértek. Amint meglesznek a leletek, beállítjuk a gyógyszerét. És nekem is az a véleményem, mint Toninak: Lizának fél évig alacsony dózisú antibiotikumot kellene kapnia, hogy megelőzzük a húgyúti fertőzéseket. Máris írom a recepteket, hogy még ma kiválthassák.

– Köszönöm. És nagyon örülök, hogy megismerhettem, dr. Mitchell.

– Ben – mosolygott a doktor.

Hazafelé menet betért a szupermarketbe tejért, és ott összefutott Tonival.

– Helló! Heti bevásárlás?

– Nem, a szomszédomnak, Shonának vásárolok – felelte Toni. – Három hete leesett a biciklijéről, és eltört a karja.

– Kedves magától, hogy segít neki – mondta Ben.

– Ő is megtenné. Itt odafigyelnek egymásra az emberek – mondta mosolyogva Toni. – Szerintem Archie most az ölében ül, és élvezi, hogy tutujgatják.

Toni az ajkába harapott.

– Sajnálom, hogy olyan szerencsétlenül alakult az első találkozásunk. Nincs kedve átjönni ma vacsorára? Elég tűrhetően főzök.

Ben hirtelen nagyon intenzíven érzékelte a lány közelségét, de gyorsan elfojtotta az érzést. Toni csak azért hívta meg, mert normális munkakapcsolatot akar, és ez persze jó ötlet.

– Köszönöm, szívesen.

– A feleségét és a gyerekeiket is hozza el, ha vannak – ajánlotta fel Toni. – Csak mondja meg, hányan leszünk.

Feleség és gyerekek… Annak vége. Azóta mély űr tátongott Ben lelkében, amit munkával és tanulással próbált kitölteni, de hiába. Ezért is költözött ide: hogy új életet kezdjen.

Gyorsan elhessegette a fájdalmas gondolatokat.

– Egyedül megyek.

– Én is egyedül élek… mármint Archie-val.

– Vigyek valami desszertet? – Bennek eszébe jutott, hogy Toni nem kért a brownie-ból. – Vagy nem szereti az édességet?

– Á, észrevette, hogy nem vettem a sütijéből! – Toni szégyenlősen elmosolyodott. – Azon kevés emberek közé tartozom, akik nem szeretik a csokis sütiket.

Ben meglepődött, mennyire örül neki, hogy Toni elutasítása nem személyes volt.

– Akkor most már ezt is tudom. Viszek másmilyet.

– Köszönöm. Nem allergiás valamire?

– Nem. És mindenevő vagyok.

– Remek. Mondjuk hét körül? – Amikor Ben bólintott, Toni megadta a címét. – A város szélén lakom, könnyű parkolni.

– Szerintem gyalog megyek. Nem lakik messze, és jót fog tenni egy séta. Akkor viszlát este!

Tényleg olyan jó ötlet volt ez a spontán meghívás? Talán mégiscsak igaza volt Seannak, amikor a szemére vetette, hogy túlságosan impulzív…

Toni összeszedte a vacsora hozzávalóit, leadta Shonának a bevásárlást, elment futni Archie-val, majd nekilátott a főzésnek.

Pontban hétkor megszólalt a csengő.

– Citromtortát hoztam málnával, megfelel?

– Szuper! Én meg kemencében sült lazacot csináltam pestóval – felelte mosolyogva Toni.

– Elfelejtettem megkérdezni, hogy a fehérbort vagy a vöröset szereti-e.

Ben átnyújtott neki egy üveg új-zélandi sauvignon blanc-t.

– Csodás, a kedvenc borom! Köszönöm!

– Arra tanítottak, hogy egy vacsorameghívásra illik virágot vinni.

Ben most egy csokor napraforgót nyújtott felé.

– Jaj, köszönöm, ez gyönyörű! Jöjjön a konyhába. – Toni mutatta az utat. – De figyelmeztetem, Archie is ott van. Ha szeretné, kivihetem a kertbe.

– Ó, nem, hagyja csak – felelte Ben. – De adnia kell néhány tanácsot, mert tényleg nem tudok semmit a kutyákról.

Úgy tűnt, ez tetszik Toninak, mert az egész arca sugárzott – és Ben szíve kihagyott egy ütemet.

Archie a kosarában ült a konyhában. Hevesen csóválta a farkát, láthatóan alig várva, hogy üdvözölje a látogatót, de Toni jelére ülve maradt.

– Nagyon fegyelmezett – jegyezte meg Ben.

– Igen. De ha valami gond van vele, csak szóljon. Az angol springer spánielek általában nagyon élénkek, de kedvesek és engedelmesek, szeretik az emberek társaságát. Ő meg, mivel terápiás kutya, megszokta a törékeny idős embereket és kisgyerekeket, úgyhogy pláne nagyon szelíd.

– Gyerekekkel is dolgozik? – lepődött meg Ben.

– Igen, szerda reggelente az iskolában vagyunk – magyarázta Toni. – Azoknak a gyerekeknek segítünk, akik túl félénkek ahhoz, hogy hangosan olvassanak. Ők Archie-nak olvasnak fel. – Elmosolyodott. – A vezetőség először hülyeségnek tartotta az ötletet, de nem az. A gyerekeknek sokat nő az önbizalmuk, már néhány hét alatt rengeteget fejlődnek.

Ben csodálkozott: ilyenről még nem hallott.

Hamarosan asztalhoz ültek.

– Felséges! – dicsérte meg Ben őszintén a vacsorát.

– Köszönöm. A lazacot és a fenyőmagot kivéve minden hozzávalót én termesztettem. Szeretem a júniust, ilyenkor minden virágzik és terem a kertben.

Újabb meglepetés!

– Kertészkedik?

– Igen, de nem vagyok olyan jó benne, mint a nagymamám. Archie imádja a kertet, én pedig tudok zöldséget termeszteni. Ezért lakom itt, és nem valamelyik kis halászházban a kikötőnél.

– Régóta él itt?

– Ebben a házban csak két éve. De fiatalabb koromban éltem Great Crowmellben – mesélte Toni. – A szüleim meghaltak autóbalesetben, amikor tizenkét éves voltam, Stacey, a nővérem pedig tizennégy. A nagyi vett minket magához. Előtte mindig nála töltöttük a nyári szünidőt. Londonban laktunk, csodás volt egész nap kint lenni a tengerparton.

– Londoni?

– Igen, highgate-i. Az egyetem alatt Victoriában éltem, és a Victoria Kórház sürgősségi osztályán dolgoztam.

– És hogyhogy otthagyta a nagyvárost?

Ben azonnal megbánta a kissé tolakodó kérdést, mert látta, hogy Toni finoman összerezzen.

– Bocsánat.

– Semmi baj. Akkor jöttem vissza, amikor a nagyi demens lett. Stacey itt végezte az iskolát – ő szabó –, és utána itt maradt. De nem akartam, hogy mindent egyedül kelljen csinálnia, úgyhogy jöttem segíteni. Munkát vállaltam a rendelőben, és odaköltöztem a nagyihoz, hogy még néhány hónapig otthon lakhasson. – Toni megvonta a vállát. – Ő is mellettünk állt, amikor szükségünk volt rá, úgyhogy mi is megtettük érte ugyanezt. Kár, hogy Scarlettet már nem láthatta, a kis unokahúgomat. Most tizennégy hónapos.

– És nem akart visszamenni Londonba, miután a nagymamája meghalt?

Toni megrázta a fejét.

– Klassz volt a sürgősségin dolgozni: a gyors tempó és a tudat, hogy emberéleteket ment az ember. Úgy terveztem, hogy visszamegyek, de közben nagyon megszerettem a rendelői munkát, azt, hogy követhetem az embereket az élet különböző szakaszaiban. Megismerem őket, látom felnőni a gyerekeket… És mivel ismerem a családi történetüket, ki tudom húzni belőlük azt is, amit az elején szégyellnek elmondani. Na és nagyon hiányzott Stacey, amikor Londonban éltem.

Egy pillanatra mintha árnyék telepedett volna Toni arcára. Lehet, hogy más oka is volt, hogy nem ment vissza Londonba?

– Én is ezért akartam rendelőben dolgozni, nem pedig kórházban – mondta Ben. – Szeretem a közösséget.

– Előtte hol dolgozott?

– Londonban, Chalk Farmban. Nem messze laktunk a Primrose Hilltől, reggel mindig el tudtam menni futni a parkba. Gyönyörű onnan a kilátás.

– Úgy mondja, mintha hiányolná – jegyezte meg Toni.

– Hát igen…

A feszültség és a rosszkedv azonban, amely végigkísérte a házassága utolsó hónapjait, nem hiányzott neki. Karen viselkedését jórészt a terhességi hormonokkal magyarázta, és olyan megértő volt, amennyire csak tőle telt. De aztán Karen a terhessége huszadik hetében, közvetlenül az egyik vizsgálat előtt bedobta a bombát – és Ben hirtelen megértette, hogy a feszült légkörnek nem a hormonok voltak az okai, hanem a bűntudat…

– Miért költözött ide? – kérdezte Toni.

Ben éppen ettől a kérdéstől tartott. Valami semmitmondó választ kellene adnia, de ilyen nem volt a tarsolyában.

Mert a feleségem beleszeretett a legjobb barátomba.

Nem akart erről beszélni. Két évbe telt, mire kiheverte.

– Vannak itt rokonai? – érdeklődött Toni.

– Nem, nincsenek. Egyszerűen csak… néha kell egy kis változás. És ez jó helynek tűnt. – Hogy elterelje a beszélgetést, Ben megkérdezte: – Honnan jött az ötlet, hogy terápiás kutyának képezze ki Archie-t?

– Amikor a nagyinak be kellett költöznie a Bükkfába, az egyik lakótársát rendszeresen látogatta a kutyája, és ez mindig felvidította a nagyit. Én épp akkor vettem magamhoz Archie-t, hogy legyen társaságom. Aztán az igazgató azt javasolta, képezzem ki és járjak be. Nagyon élvezzük mindketten.

Mikor a desszerthez értek, Toni felkiáltott:

– Ez nagyon finom! A citrom és a málna verhetetlen kombináció.

– Egyetértek – mosolygott Ben. – Értékeli a jó ételeket, ugye?

– Igen – mosolygott vissza Toni. – De egyébként is érdekel a táplálkozás. Azon gondolkozom, hogy tarthatnék tanfolyamot cukorbetegeknek és szívbetegeknek, megtaníthatnám őket, hogyan készítsenek olyan ételeket, amelyek finomak, de nem ártanak nekik. Vagy összeállíthatnék egy receptkönyvet. Úgy látom, maga is szeret enni. Tud főzni?

– Viszonylag jól – válaszolta Ben.

Karen mindig ráhagyta a főzést, és ő szívesen csinálta, de miután a felesége elhagyta Patrickért, elment tőle a kedve. A brownie volt az első, amit hónapok óta sütött.

– Akár együtt is belevághatnánk a projektbe – vetette fel Toni.

– Én benne vagyok – mondta Ben. – Van külön rendelési idő a cukorbetegeinknek és a szívbetegeinknek?

– A cukorbetegeknek igen, csütörtök reggel. Én foglalkozom velük.

– Megkérdezhetné őket, nem akarnak-e recepteket. És a szívbetegeknek is bevezethetnénk egy külön rendelést.

– Jó ötlet. Kidolgozok egy tervet, aztán együtt finomítunk rajta, és megmutatjuk Ranjitnak.

– Megegyeztünk.

Ben kezet rázott Tonival. Hiba volt, mert az érintéstől az egész testében bizsergés támadt. Jobb lett volna elköszönni és hazamenni, amikor Toni kávéval kínálta, de nagyon élvezte a társaságát.

Átmentek a nappaliba, melynek nagy ablakai a sós mocsarakra néztek, a falakat pedig a környék motívumait ábrázoló akvarellek díszítették: világítótorony, vadvirágok, tengerparti naplemente. A könyvespolc regényekkel és orvosi könyvekkel volt tele.

Archie odasétált a gazdájához, fejét a térdére fektette, és kérlelve nézett rá.

– Jól van. – Toni nevetve felemelte a kezét, mire kutya az ölébe ugrott. – Igazából már túl nagy ehhez, de kiskora óta az ölemben ül.

Archie behunyta a szemét, és halkan horkolni kezdett.

Ben meglepve állapította meg, milyen otthonosan érzi itt magát. Valami titokzatos békesség szállta meg Toni és a kutyája mellett.

– Lassan mennem kell – mondta. – De előbb elmosogatok.

– Ó, nem szükséges – felelte Toni.

– Köszönöm a finom ételeket.

– Én meg a desszertet. – Toni óvatosan lelökte Archie-t az öléből, és felállt. – Akkor holnap délután! Reggel olvasásórán leszünk Archie-val.

– Jó szórakozást! – Ben a kutyára nézett. – Szia, Archie!

Hazafelé ballagva egyfolytában Toni Butler mosolyára gondolt.

3. FEJEZET

Toni szeretett együtt olvasni a gyerekekkel és Archie-val, de ezen a szerdán nem nagyon volt kedve. Szüntelenül Ben Mitchell járt az eszében. Vajon miért költözött Londonból ebbe a kisvárosba?

Kitérő választ kapott tőle, és gyanította, hogy a dolognak köze van ahhoz, hogy Ben egyedülálló. De tolakodásnak érezte volna rákérdezni.

Megint arra gondolt, mekkora tévedés volt a kapcsolata Seannal. Az exének csak a külsőségek és a saját igényei számítottak. Noha zseniális sebész volt, empátia szemernyi sem szorult belé, és a magánéletében rendkívül önzőn viselkedett. Ezt Tori hosszú időn át észre sem vette, annyira elkápráztatta a férfi varázsa. Vacsorákkal kényeztette puccos éttermekben, hétvégi kirándulásokkal és meglepetészszerűen küldött vörös rózsacsokrokkal.

Jól érezték magukat együtt, minden rendben volt – egészen addig, amíg a nagyi meg nem betegedett. Akkor Sean megmutatta a valódi arcát: még csak rövid időre sem volt hajlandó alárendelni az igényeit Toni igényeinek. Ez kíméletlenül felnyitotta a lány szemét, és rohamtempóban kiszeretett Seanból, akiről pedig sokáig azt hitte, számára ő a Nagy Ő.

Bennel rosszul sikerült ugyan az első találkozásuk, de azóta a férfi bocsánatot kért, és még Archie-val is próbált megbarátkozni, pedig nem kutyarajongó. Sean ellenben mindig elvárta, hogy kiküldje Archie-t a kertbe, amikor hazaérkezik. Egyetlen kutyaszőrszálat sem tűrt meg a makulátlan, márkás öltönyén.

Toni emlékeztette magát, hogy semmi sem fog történni közte és Ben között. Nem akar társat, és nincs is rá szüksége. Ő így szereti az életét, ahogy van. Ben a kollégája, és talán majd jó barátok lesznek, de semmi több. Nem áll rá készen, hogy újra kockára tegye a szívét.

Most is kizárólag azért ültek együtt a kikötőben sült krumplit majszolva az ebédszünetben, mert meg akarták beszélni a táplálkozási projektet. Ben zöldeskék szeme pont olyan árnyalatú volt, mint a tenger. Egy bolond pillanatra Toni kísértésbe esett, hogy megcsókolja.

Egyszer csak észrevette, hogy Ben az ő száját nézi. Amikor a tekintetük találkozott, elakadt a lélegzete. Képzelődik, vagy a férfi tényleg közelebb hajolt hozzá? Toninak önkéntelenül is megnyílt az ajka. Pánik fogta el. Ben nagyon jóképű, és remek a humora, de őrültség lenne engedni a kettejük közti vonzalomnak.

Mielőtt bármi ostobaságot tett volna, kissé arrébb csúszott. Ben elpirult, és ebből tudta, hogy ő is hasonlóan érez, és ugyanarra a következtetésre jutott: ők ketten csak munkatársak, és ennek így is kell maradnia.

Néhány nap alatt végeztek a táplálkozási terv kidolgozásával, már csak be kellett mutatniuk Ranjitnak.

Toni megemlítette Bennek, hogy a fish and chips étkezde az egyik olvasóterápiás gyerek apjáé, aki mindig ad Archie-nak az előző napi maradékból, csakúgy, mint Bolyhosnak, az igazgatónő macskájának.

– Úgy látom, itt mindenki ismer mindenkit – jegyezte meg Ben, akinek tetszett, hogy ilyen remek a közösség Great Crowmellben.

– Igen, és odafigyelünk egymásra – válaszolta Toni mosolyogva. – Kamaszkoromban ez persze eléggé idegesített. Például amikor bort akartam venni egy buliba, de az eladók tudták, hogy még kiskorú vagyok, és nem szolgáltak ki. Aztán persze a nagyi fülébe jutott, ő meg leszidott. Az öregeknek viszont nagy előny, hogy ha mondjuk megbetegednek, akkor valaki bevásárol helyettük, vagy elviszi a leveleiket a postára. Biztos, hogy néhány embernek túl sok, hogy mindenki tud mindent a másikról, de Stacey-vel nagyon szeretünk itt élni.

– Nem lehetett könnyű, amikor elveszítette a szüleit olyan fiatalon.

– Tényleg nem volt az. De a nagyira számíthattunk, és a többi helybelire is. Páran még emlékeznek a szüleimre, meg persze a nagyira. Tehát bizonyos szempontból még mind a hárman köztünk vannak.

– Miért ment Londonba tanulni? – kérdezte Ben.

– Tizennyolc évesen izgalmasnak tűnt a nagyvárosi életet. És rengeteg hasznos tapasztalatot szereztem, főleg a sürgősségin. És maga? Londonban végezte az egyetemet, ugye?

– Igen, és én is ott nőttem fel.

– Akkor biztos hiányzik a családja.

– Igen, de nagyon el akartam jönni onnan.

Újra kellett kezdenie az életét, távol kerülnie azoktól az emberektől, akik olyan mélyen megsebezték. Nemcsak a feleségét és a gyereket veszítette el, akiről azt hitte, ő az apja, hanem azt az embert is, aki az egyetem első napja óta a legjobb barátja volt. Azt gondolta, Patrick nem kedveli Karent, pedig első találkozásuk óta szerelmes volt belé – és az esküvő után három évre Edinburgh-ba költözött, hogy távol legyen tőle. És az is elkerülte a figyelmét, hogy Karen viszontszereti Patricket.