Darvasi László

Az év
légiutas-kísérője

részlet

© Darvasi László, 2022

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Hradeczky Moni
Műszaki vezető Takács Klári
A borítót Vojnich Erzsébet Két öreg című festményének felhasználásával Pintér József tervezte

ISBN 978 963 14 3705 8

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Utazómagasságban voltak.

Katia kitöltötte a whiskyket, a hetedik sor a harmadik körnél tartott.

– Hol járunk? – kérdezte Marisol, és utánadobálta a jégkockákat.

– Magyarország fölött.

– Voltál már ott?

A gombaszakértő halála

Ha egy gombaszakértő gombamérgezés következtében hal meg, akkor az ember joggal gondolhatja, hogy valami nincsen rendjén. A gombaszakértő felesége kora délelőtt értesítette a hatóságokat, hogy elhunyt a férje. Feltehetően gombamérgezés következtében.

Biztos, hogy meghalt?

Egészen biztos.

Ilyenkor kiszáll a rendőrség a törvényszéki orvossal, megvizsgálják a holttestet, a tárgyakat, melyekkel az érintett a halála előtt kapcsolatba került, mintát vesznek a hányadékból, illetve a folyékony ürülékéből, amit a heveny haláltusa alatt engedett ki magából a test. Az elsődleges tünetek valóban gombamérgezésre utaltak. A gombaszakértő a városon kívül élt a feleségével, és mindenki kedvelte őket. Erős, de szép és takaros faházukat gondozott udvar vette körül, volt néhány állatuk is, kecske, ló és szárnyasok. A gombaszakértő igazán nem volt bőbeszédű ember. Mivel a város környéki tölgyesek és bükkösök, illetve a fák közötti korhadt területek a gombák mindenféle fajának kedveztek, a helyiek rendszeresen gyűjtötték a gombákat. A gombaszakértő a hét két napján vizsgálta meg a gyűjteményt a város piacán lévő bódéjában, és amit gyanúsnak talált, azt ott helyben kidobatta. Nem volt arra precedens, hogy valaha is tévedett volna. Ez sajnos nem ízletes. Ettől jókedvre derül az ember, táncol is akár. Általában a fejét rázta a mérgező példányok esetében: ez halálos. A helyiek többnyire értettek a gombához, de azért nem annyira, hogy a gombaszedésből hazatérve egy-két alattomos őzlábgomba vagy papsapkagomba ne került volna a kosárba vagy a hátizsákba.

Amikor a holttesttel a város felé gurult a fekete furgon, és a rendőrök is elhagyták a helyszínt, a nyomozó leült a gombaszakértő feleségével a ház melletti lócára. Nem volt különösebben nagy lélekszámú a város, az emberek gyerekkoruktól fogva ismerték egymást. A gombaszakértő halála azonban most mintha egy szakadék két szembenéző partjára ültette volna őket.

Bocsásson meg az asszony a fölfordulásért, bizonyára még a lakást is összesározták a munkatársai.

Ilyen esetekben ez természetes, mosolyodott el megértően az asszony.

A felügyelőnek szomorú, barna szeme volt, mintha valami teher nyomta volna a vállait. A gombaszakértő felesége váratlanul fölállt, majd csakhamar egy üveggel és két kis pohárral tért vissza. Szeretné, ha koccintanának a megboldogult lelki üdvére. A felügyelő nem tiltakozott, a gombaszakértő vodkája kiváló ital volt. Később a gombaszakértő felesége kerített sajtot is, amit ugyancsak a gombaszakértő készített, akár a stifoldert vagy a füstölt oldalast. A kenyeret a gombaszakértő felesége sütötte, újabban divatba jött az otthoni kenyérsütés és húskészítés.

Miből gondolta a feleség, hogy a gombaszakértő gombamérgezésben halt meg, érdeklődött a felügyelő.

Azt vacsorázott a férje, gombát.

Elárulná a gombaszakértő felesége, hogy hol?

Természetesen itthon. Ritkán étkezett házon kívül.

Tehát gombát vacsorázott a gombaszakértő.

Azt.

Milyen módon?

Gombapaprikást evett a férje, mégpedig elég jóízűen. Pedig, mondta az asszony, és töltött, nem különösebben szerette a gombapaprikást. Úgy egyáltalán a gombáért nem volt oda.

Ez őt meglepi, mondta a felügyelő.

Valóban nem szokásos dolog, ha egy gombaszakértő nem annyira kedveli a gombát, fűzte hozzá a gombaszakértő felesége.

Akkor miért lett gombaszakértő az ura?

Valamiből élni kell, válaszolt az asszony.

Nem szerette a gombát, és most mégis jóízűen ette?

Igen, bólintott a gombaszakértő felesége.

Miért?

Mert ő rábeszélte.

Nem szerette a gombát, de az asszony mégis rábeszélte, és aztán jóízűen megette, majd reggel meglehetősen heves szenvedés közepette meghalt. Így történt?

Így történt.

A felügyelő ivott még egy pohár vodkát, letört egy sajtdarabot. Neki most elég is ennyi, mondta, és még hozzátette, megvárja a boncolás eredményét.

Elköszönt. Az emelkedő végén még visszapillantott. Az asszony mozdulatlanul ült a helyén, és úgy tűnt, mintha valami nagyon hangosat vagy kellemetlent hallana, mert a két tenyerével befogta a fülét.

A felügyelő két nap múlva kaptatott föl a házhoz újra, az asszony is éppen kilépett a sötét falként meredő erdőből, és jól látszott, hogy megörül a látogatónak. Gombát szedett, árulta el nyomban, milyen szerencse, hogy sem nem később, sem nem hamarabb érkeztek, így éppen összefuthattak.

A nyomozó elmondta, hogy a boncolás megerősítette a mérgezés tényét, olyan toxikus anyagot találtak az elhunyt szervezetében, amely a galócában is van, amatoxint.

Amatoxint?

Azt.

Az asszony belenyúlt a kosarába, kiemelt egy gombát.

Ilyen növényre gondol a felügyelő?

Nagyon hasonlít, mondta a felügyelő, ahhoz a gombához, amit a számítógépén látott, az ilyen egyed reggelre okoz halált. Utánanézett egy ilyen tartalmú szakkönyvben is. Ha a férje, mondta a gombaszakértő feleségének, efféle gombától halt meg, akkor nagy a valószínűsége, hogy a gombapaprikással együtt jutott a szervezetébe, amelyet pedig a gombaszakértő felesége készített.

Igen, ő is így gondolja, erősítette meg az asszony. A gombát visszadobta a többi közé. Bement a házba, hozott vodkát. De ételeket most nem.

Miután koccintottak, és már nem a megboldogult lelki üdvére, a felügyelő az után érdeklődött, hogy van-e arról elképzelése, hogyan jutott a gombapaprikásba a mérgező gomba.

Van, mondta a gombaszakértő felesége.

Megosztaná-e vele ezt az elképzelését?

Természetesen, mondta az asszony, ő tette bele. Más erre nem járt, vendégük nem volt, a férje tudta, hogy a gomba mérgez, meghalni pedig önszántából nem akart.

Ezt úgyis értelmezheti, kérdezte a felügyelő, hogy a gombaszakértő felesége megmérgezte a gombaszakértőt?

Igen, ezt lehet nyugodtan így is mondani.

A felügyelő fölállt.

Most még elszólítják az egyéb teendői és kötelességei, de holnap hivatalos papírokkal jön vissza, szólt. Az asszony bólintott, várni fogja. A felügyelő, ahogyan ígérte, másnap jött is, a köszönés után azt mondta az asszonynak, majd be kell zárni a házat, nem tudni, mikor térnek vissza legközelebb. Az a döntés született, hogy el kell menniük. Sajnos. Az asszony fölállt a lócáról, már össze is pakolt, hevert a lába mellett egy megdőlt, jól telepakolt szatyor, nyilván a legszükségesebbekkel. Az asztalon ott fehérlett a vodkásüveg. A felügyelő intett, üljenek még kicsit vissza, lenne még kérdése. Visszaültek. Mintha ételszag lengett volna a ház felől. A felügyelő szomorú barna tekintete a gombaszakértő feleségének arcán nyugodott.

Mégis mi késztette arra a gombaszakértő feleségét, hogy a mérgező gombát a nem mérgezők közé keverje?

Beszélni kezdett, mondta az asszony.

A felügyelő most először érzett valami kellemetlent az asszony hangsúlyában. Pillanatnyi érzés volt, akár egy csillanás, már el is múlt. Az asszony a ház felé nézett, szimatolt.

Ő ezt nem érti, mondta a felügyelő.

A férje, a gombaszakértő ugyanis híresen hallgatag ember volt. Így ismerték mindenfelé. Általában tudták, hogy erről vagy arról a kérdésről mi a véleménye, de az álláspontját ritkán fejtette ki. Egyszer elfogtak egy illetőt, akinek sok gaztett nyomta a lelkét, lopás, rablás, biztosítási csalás, meg akarták lincselni, de valahogyan kijózanodtak, a lincselés hangulatából megfontolt tárgyalás lett, mindenki hajtogatta a magáét, ismételgettek, érveltek, okoskodtak, míg végül a gombaszakértő előrelépett, és azt mondta, nem kell megölni. Aztán ez döntött is. Nem ölték meg. Igaz, jól ellátták a baját.

Hogy érti azt a gombaszakértő felesége, hogy a gombaszakértő beszélt?

Úgy, hogy a gombaszakértőnek akkor már reggeltől estig be nem állt a szája. Néha éjszaka is fölköltötte. Fölrázta, hogy szeretne mondani valamit, már pirkadt, kelt a nap, az erdő lélegezni kezdett, a völgyben szétterülő párából ki-kicsillant a harmat, de ő, a gombaszakértő még mindig mondta.

De miről beszélt?

Mindenről, legfőképpen az emberekről.

Mit mondott az emberekről?

Arról beszélt, hogy jók, meg rosszak, hogy vele mit tettek, vagy ő mit tett velük, milyen viszonyban voltak egymással, hogyan viselkednek, milyen szokásaik vannak, és miért tesznek meg ezt, és azt meg miért nem. Olyan emberekről is körülményesen beszélt, akiket ő, a gombaszakértő felesége nem is ismert. Nem is hallott róluk. Nem azt mondja, hogy nem volt minden beszámolója érdekes. Néha éppen azt unta el, amikor fölismerte, ki az elbeszélés tárgya. Élvezte, hogy újra megtanul valamit, amit már tudott, és halálosan az ellenére volt, hogy olyan dolgokat kell megtudnia, amikről eddig fogalma sem volt. Soha nem gondolta volna, hogy egyszer ilyen hatással lesznek rá a szavak. Mások szavai.

A felügyelő megjegyezte, ezt nem egészen érti.

Miért olyan nehéz elképzelni, hogy folyton beszélnek hozzá, kérdezte a gombaszakértő felesége.

Tulajdonképpen nem nehéz. Végül már fájhat is, nem?

Pontosan, ahogy mondja a felügyelő, fájhat, mondta a gombaszakértő felesége. Mit mondhat az ember a vízesésnek, ha csak veri, veri a fejét. Hónapok óta tartott. Ha odébb lépett, a gombaszakértő követte, és folytatta. Ha arra kérte, ne beszéljen, csak egy kicsit hallgasson, akkor egy-két perc után újrakezdte. Néha pontosan ott, ahol abbahagyta. Néha egészen máshol folytatta, azt se tudta a gombaszakértő felesége, ki kicsoda az éppen előforgó történetben.

Ez már valóban megterhelő lehetett, jegyezte meg a felügyelő.

Az volt, ez a jó szó, megterhelő. Fájdalmas.

Kibírhatatlan.

Ez az, kibírhatatlan. Azt hitte, mondta az asszony, hogy elveszti az ép eszét. Aztán valami mégis segített.

Mi segített, kérdezte a felügyelő.

Az, hogy rájött, mi a gombaszakértő beszédének a tárgya.

És mi volt?

Ő maga.

Saját magáról beszélt?

Pontosan. Mindig csak magáról, aki történetesen gombaszakértő volt. De ő, mondta a gombaszakértő felesége, azt is látta, hogy szeretne ebből a kelepcéből kitörni. A gombaszakértő küzdött. Amikor más embereket, tárgyakat, dolgokat, növényzetet, az időjárást, a környező országok állapotát, az újabb háborúkat, menekülteket, az ember boldogulását hozta szóba, akkor is magáról beszélt. Pedig nem akart magáról beszélni. Talán unta magát. Unta azt, aki beszél, és azt is unta, aki hallgat. Talán mélységesen tanácstalanná vált. Azt gondolta, van valahol egy titkos kijárat, melyen át kijuthat ebből a börtönnek érzett állapotból. Olyan alagútféle. Amikor beszélt, mindegyre halványuló reménnyel ezt a titkos ajtót kereste.

Hallgattak kicsit, a felügyelő töltött magának.

De a városban nem beszélt. Ott továbbra is olyan volt, amilyen régen.

Igen, ott a régi arcát mutatta. Ha jól tudja, mondta a gombaszakértő felesége. Hiszen nem tartózkodott vele, amikor a gombaszakértő a gombákat vizsgálta.

Tudtára adta-e a gombaszakértőnek, hogy mérges gombát tett a gombapaprikásba, kérdezte a felügyelő.

Igen, tájékoztatta róla, de egyáltalán nem biztos, hogy a férfi meghallotta, mert a gombaszakértő még evés közben is beszélt. Elmondta az erdőt, a várost, filmekről ítélkezett, és elmondta, milyen repülővel utazni. Hetekig beszélt Istenről. De a gonoszról se feledkezett meg, egyszer még egy légikisasszonyról is mesélt.

Mondott valamit a gombaszakértő, miután megette a gombapörköltet?

Megköszönte a vacsorát. Mindig megköszönte. Figyelmes ember volt, az asszony elmosolyodott, egy gombaszakértő hogyan is lehetne figyelmetlen ember?

És aztán?

Lefeküdtek, közösültek is, mondta az asszony, úgy húzta el a száját, mint aki valami kellemesre emlékezik.

És reggel meghalt, állapította meg a felügyelő.

Így történt. Már az ágyban rájött a hányinger, alig pirkadt, föl se tudott kelni. De még akkor is beszélt. Hányás közben.

Értette, mit mond?

Hogy munkanapja van, erről próbált beszélni, miközben hányt. Hogy a piacra kell mennie gombavizsgálatra.

De már nem tudott elindulni.

Szerinte, mondta az asszony, munkakezdésre már halott volt.

A szomorú férfiszempár bámulta az asszonyt. Mintha az éjszaka nézné a reggelt. A gombaszakértő felesége hirtelen fölállt. A házba sietett, fehér volt a vádlija. Nem sokáig maradt bent. Tálcán hozott egy újabb vodkásüveget, egy kislábast tartott a felügyelő elé, ronggyal emelte meg a fedelet.

Gombapaprikás, mondta, éppen most lett készen.

Értem, bólintott a felügyelő, a lábasba szimatolt.

Ha van kedve, fogyasszon, biztatta az asszony. Szedjen-e neki?

A felügyelő elnézte az asszony kezét, karját, a nyakát és aztán az arcát. Nézte is, meg nem is. Látta is, meg nem is. Meg mert volna esküdni, hogy repülő száll fölöttük az égen. Tele van a fémdoboz mindenféle emberekkel. Hirtelen pillantott föl, már csak az oszladozó kondenzcsíkot látta.

A felügyelő kicsit gondolkodott.

Ó, hogyne, köszöni, szívesen megkóstolja, mondta végül, és a gőzölgő lábos felé tolta a tányérját.

Tartalom

A gombaszakértő halála

Peruvian Airlines Művésztelep

Reiner verse

Az úr operaénekes lesz

Peruvian Airlines

Iván

Egy postamester balladája

A mai menü

Idegenek az éjszakában

Koszorúk

Szakmai érdeklődés

Az árnyékos oldal

A legkisebb Gór

Apokalipszis, 67595

Egy jó ember temetése

Az árnyékos oldal

A beavatkozó fél

Jakabné haza akar menni

A görög szélhámos

Kati és a néger

Plüss

Segíteni a borzon

Sárga Lada

Nem történik semmi

Meleg

Karácsony otthon

Szőke

Kati és a néger

Szép csöndben egy utolsót szúrni

A kis Szabó

Szülői értekezlet

Hafsa

Fehér

Szöcske

Penge

Szép csöndben egy utolsót szúrni

La strada

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Imbue – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0