részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Jane Corry: We All Have Our Secrets

Copyright © Jane Corry 2022
First published as WE ALL HAVE OUR SECRETS in 2022 by Penguin General. Penguin General is part of the Penguin Random House group of companies.
All rights reserved.

Hungarian translation © Borbély Judit Bernadett, 2023
© XXI. Század Kiadó, 2023

Jacket design © Penguin Random House
Cover photos © Trevillion Images © Getty Images and © Shutterstock

ISBN 978 963 568 316 1

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Daróczi Péter
Előkészítés Takács Andrea
Korrektúra Bérci Ágnes
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Szeretett családomnak (ti vagytok a legjobbak!)

Prológus

– Azért vagyunk itt, hogy tisztázzuk az alábbi pontokat: Az elhunyt személyazonossága. A halál időpontja, napja, helye… – A halottkém egy pillanatra elhallgat. – …valamint a halál oka.

Fojtott csend a teremben.

A fejemben összevisszaság.

A halál különbözik minden más szótól.

Bármikor lecsaphat.

Lehet megkésett.

Lehet feloldozás.

Lehet bűncselekmény.

De ha így van, ki a tettes?

Egy idegen?

A statisztikák szerint az áldozat sok esetben ismeri a gyilkosát.

Gyakran egy családtag.

Feleség?

Férj?

Fiú?

Vagy talán egy lány…

Kerestetik!

Társalkodó/gondozó, szívében örökifjú nyugalmazott ügyvéd mellé. Már nehezen mozog, de megőrizte egészséges humorérzékét és éles eszét. Nem pátyolgatásra vágyik. Ápolói végzettség előny, de nem feltétel. A jelentkező legyen jó társalkodó, de hallgatni is tudjon, szeresse a rock and rollt, ne vessen meg egy-két pohár bort, és szaftos steaket süssön. Vegetáriánusok és hasonlók kíméljenek! A gluténmentesen étkezők is. Szeresse a kutyákat. Jelentkezés: Harold Gentle, Willowmead-lak, Willowmead, Cornwall

Első rész
Emily

1

Hazafelé vennem kell egy fekete nejlonharisnyát. Tizenöt denest, M-es méretűt. Remekül passzol majd a Hobbesban beszerzett térdig érő, szűk ruhához, amellyel még a múlt héten leptem meg magam. Vagy túl kihívó viselet első randira?

Hát aztán! Lassan betöltöm a harmincötöt, az isten szerelmére. Több önbizalmam lehetne az én koromban.

De persze hibázni sem szeretnék. Annyi esküvőn voltam az elmúlt tíz évben, amelynek válás lett a vége, szívek törtek össze.

Jobb lesz kivárni, amíg rátalálok az igazira. És ezúttal jó a megérzésem. A fickó egyedülálló. Okos. Izgalmas. És megérti, hogy mit követel tőlem a munkám. Vegyük a mai napot. Eredetileg nem voltam beosztva. Lehetett volna egy randira készülős, kellemes délutánom. De kevesen voltunk, így önként jelentkeztem.

– Nővér! Megmondtam nekik, hogy nem akarok semmilyen beavatkozást. Érti? Nincs benne a szülési tervemben.

Mrs. Smith hangja visszaránt a szülőszobába. Biztos magamban beszéltem, miközben elkalandoztam. Hogy történhetett ez? Máskor kézben tartom a dolgokat. Semmi sem lehet fontosabb egy gyerek biztonságos világra segítésénél. Legfeljebb az életmentés. Habár a kettő sokszor ugyanaz. Tudnék mesélni, csak nincs idő belemenni a részletekbe.

– Értem – felelem higgadtan, megválogatva a szavakat. – De előfordulhat, hogy segíteni kell a kisbabának a megfordulásnál.

– A megfordulásnál? – mordul fel a férj, aki inkább dirigáláshoz van szokva. – Nem egy francos kocsiról beszélünk.

– A megfordulás veszélyes, nővér? – kérdezi Mrs. Smith. Együtt érzek vele, hallatszik a hangjában a félelem.

– Sokszor magától befordul a baba – felelem, és megint gondosan megválogatom a szavaimat, miközben a fejét tartva várom a következő összehúzódást.

Alig fejeztem be a mondatot, amikor a monitor jelez, hogy gyengül a magzat szívverése. (Többnyire rá szoktam kérdezni az anyukáknál, hogy szólíthatom-e őket a keresztnevükön, de Mr. Smith már nemet mondott a felesége helyett.)

– Mi ez a hang? – kérdezik egyszerre.

– Nyugalom – felelem biztatón.

Nem lesz ez így jó. Már itt kellene lennie a szülész szakorvosnak, de ki tudja, hány beteget kell ellátnia. Muszáj csinálnom valamit.

– Vegyen egy mély lélegzetet – tanácsolom megfontoltan.

– Mi a szarért? – kiabálja a nő.

Amikor elkezdtem szülésznőként tevékenykedni, megdöbbentett, hogy milyen drámai módon meg tud változni látszólag békés természetű nők viselkedése a vajúdás alatt.

– Csináljon már valamit, segítsen a feleségemen – harsogja Smith.

Normális, ha valaki dühös lesz, amikor megijed. Megértem őket. Jobban, mint hinnék.

– Lélegezzen be és ki. – Egyenletes hangon beszélek, pedig a szívem majd kiugrik a helyéről. Jól van. Jön is a következő összehúzódás. A nő felordít fájdalmában. Kedvenc elterelő hadműveletemhez folyamodom. – Kész van már otthon a babaszoba?

Olyanoknak tűnnek, mint akik mindent alaposan megszerveztek. Szinte látom a sarokban a kis bölcsőt. A komód tele van mindenfélével, amire egy újszülöttnek szüksége lehet. Melltartóbetétek a helyükön. Meg játékok. Rengeteg játék. Fa építőkockák, egy bársonymancsú medve, és egy babaaltató, amelynek csak a zsinórját kell meghúzni, hogy felcsendüljön a zene. Egy férj, aki belép a szobába, és átkarolja a derekamat…

ELÉG! Elég az ábrándozásból. Mi ütött belém?

– Igen – feleli Mrs. Smith. – Készen van.

Egy percre alábbhagy a fájdalma. Látom a szemén. Találkozik a tekintetünk. Bíznia kell bennem, akkor majd ellazul.

Mindjárt megvagyunk.

– Hogy jön ide az átkozott babaszoba? – csattan fel a férj. Vaskos ezüstgyűrűt visel a bal kezén. Vajon mióta házasok, és mennyi ideje próbálkoznak? Ne kérdezzék az okát, de arra gyanakszom, hogy a kiváltságos kevesek közé tartoznak, akiknek mindjárt elsőre összejött a baba.

Csakugyan hittem benne, hogy mostanra anya leszek. De sosem voltam jó emberismerő, ha férfiakról volt szó. A ma este azonban más lesz. Tudom. Amikor a múlt héten George-dzsal egy császármetszés során, a műtőasztal fölött összenéztünk, az vonzalom volt első látásra. Hozzáteszem, ez hamar átfordult kölcsönös tiszteletbe a meglehetősen bonyodalmas szülés levezetésénél.

– Szép munka – mondta nekem utána George.

– Tőled is – válaszoltam pironkodva.

– Volna időd egy kávéra a büfében? – kérdezte.

Be nem állt a szánk.

– Egyik este láttam egy kiváló filmet – újságolta, aztán részletesen elmesélte a tartalmát. Időnként beletúrt a hajába, mintha ideges lenne. Irtó aranyos volt.

Talán az egyetlen hibája az a kissé idegesítő szokása, hogy mindent tízes skálán osztályoz.

– Én ötöst adnék erre a kávéra. Te?

– Nem tudnám így meghatározni – feleltem az igazsághoz híven.

– Nem? – Meglepettnek tűnt. Csak nem rosszat mondtam? Aztán mégis elhívott randizni, úgyhogy megnyugodtam. Majd elviselem az osztályozási mániáját. Elvégre nekem is vannak bosszantó szokásaim, ahogy mindenkinek.

Ez az! A következő összehúzódásnál magától befordul a baba. Amikor kicsusszan, repesek a boldogságtól. Tapintható a megkönnyebbülésem; még sosem vesztettem el kisbabát. Nem is tudom, mi lenne velem, ha egyszer megtörténne. Még ha nem én hibázom, és semmit sem tehetnék ellene, akkor is kibírhatatlan bűntudatom lenne.

– Itt a gyönyörű kisfia. – Hamar végignézem a kicsit, megtörölgetem, babasapkát húzok a fejecskéjére, és óvatosan odateszem az anyja mellére. Az újszülött és az édesanyja első érintkezése. Gombócot érzek a torkomban. Halkan elmormolom az ilyenkorra tartogatott szavakat. Áldja meg az isten ezt a gyereket.

Nem mintha vallásos lennék, de a születés annyira különleges, mégis mindennapi esemény, hogy nem mindig vagyunk tudatában a csodának.

Semmi sem fogható az első találkozás látványához. Amikor anya és gyereke először néz egymásra. Az anya arckifejezése azt üzeni: „Enyém vagy. Az én húsom és vérem. A gyerekem vagy, aki még sokáig fog élni azután is, hogy én nem leszek. Bízz bennem. Bárkit megölök, aki bántani merészel.”

Legtöbbször mégis én, a szülésznő vagyok az, aki először érintkezik a csodával. Az én kezem érinti elsőként az újszülöttet. És nem győzök ámuldozni. Minden egyes szülésnél kiváltságnak érzem, hogy magam is a részese lehetek.

Mrs. Smith már nem a két perccel korábbi önmaga, hanem édesanya, fáradt arcát örömkönnyek fényesítik.

– Kisfiam!

Óvatosan magához öleli, nedves arcát a babáéhoz nyomja. Irigykedem. Nem lenne szabad, de nem tehetek róla. Az anya helyében akarok lenni. A helyében kellene lennem. Lehettem is volna a helyében, ha…

– Köszönjük, nővér – mondja a férj.

Mint mindig, most is megállom megjegyzés nélkül, hogy szülésznő vagyok, nem pedig nővér.

Elpárolgott a férfi iménti haragja, és vele a kétségek is. Érthető. A többség fél a vajúdástól, mert nincs tapasztalata. Ezen a szülésznő változtatni tud.

– Már csak le kell mérnem a kisbabát – mondom szelíden –, és ellenőrzök pár dolgot.

A férfi megriad.

– De minden rendben van.

Állításként hangzik a mondat, bár gyanítom, hogy kérdésnek szánta.

Ráhelyezem a babát a mérlegre, és tetőtől talpig átvizsgálom.

– Tökéletes – adom vissza.

A méhlepény is érkezik. Helyes. Átviszem a szomszédos sterilizálóba. Általában párban vagyunk beosztva, de a létszámhiány miatt ma egyedül vagyok, így kénytelen vagyok rövid időre magukra hagyni a szülőket.

Ekkor mély hang üti meg a fülemet a szomszéd helyiség felől.

– Helyzet?

George. Hivatalos megnevezése szerint: George Chester, az új szülész-nőgyógyász szakorvos.

– Minden rendben – sietek vissza zakatoló szívvel. – Mrs. Smith egészséges kisfiúnak adott életet.

– Nagyszerű! – feleli a férfi sugárzó arccal. – Rögtön jövök, és mindkettőjüket megvizsgálom, de biztosak lehetnek benne, hogy szakértő kézbe kerültek a szülésznővel. Egytől tízig terjedő skálán Emily tízes! – Felmarkolja a jegyzeteimet. – Látom, hasonló eredményt ért el a babájuk az Apgar-teszten, amit Emily már ki is töltött.

Érzem, hogy elvörösödöm. Az Apgar-teszttel az újszülött állapotát mérik.

Távozóban még vet rám egy pillantást. Jaj nekem. Pontosan tudom, hogy vörös a képem és izzadok. Remélem, nem megy el tőlem a kedve. Kárpótlásul este parádésan kell kinéznem.

– Nekem lejárt a műszakom – fordulok a boldog szülőkhöz. – Innen átveszi egy másik szülésznő, Flora. Igazán örülök, hogy megismerhettem magukat.

– Nagyon szépen köszönjük – mondják együtt.

Eddig meg voltak ijedve, azért voltak olyan harapósak, főleg az apuka. De most ott van a karjukban az egészséges kisbabájuk, úgyhogy már minden rendben van.

– Azt hiszem, nem szépen beszéltem magához közben – restelkedik Mrs. Smith. – Nagyon sajnálom.

Megszorítom a kezét.

– Higgye el, hallottam már cifrábbat is. A szülés az egyik legtraumatikusabb élmény az életben.

Ezt a szülésznőképzésen tanították nekünk. Tisztában vagyok vele, hogy olyan benyomást keltek a szavaimmal, mintha saját tapasztalatból beszélnék. Szélhámosnak érzem magam. Néha tényleg úgy teszek, mintha az enyém lenne a gyerek, akit világra segítek. Őrültség, tudom, mégsem bírom megállni.

Hamarosan derűsen dúdolgatva már a lakásom felé biciklizem. Micsoda nap! Segédkeztem egy újszülött világrajövetelénél. És egy vonzó, egyedülálló, izgalmas férfi elvisz vacsorázni! De mindenekelőtt meleg vízzel, hosszan lezuhanyozom (nincs kád a szűkös albérletemben), és lehet, hogy megpróbálok frizurát csinálni a vöröses loknijaimból.

A hajam a legnagyobb erősségem. Igazából az egyetlen erősségem. Egyébként meglehetősen átlagos vagyok. Közepes termetű. Rendben van az orrom, anyámtól örököltem a kiugró arccsontomat, amitől olyankor is boldognak látszom, amikor nem vagyok az. A betegek fölé hajolgatás miatt enyhén előreesik a vállam, de igyekszem kihúzni magam, valahányszor meglátom a görnyedt tükörképemet. Mégis a hajamra kapom a legtöbb megjegyzést.

– Milyen szép a színe – hajtogatta anyám, amikor gyerekkoromban fésült. – Mint egy aranyló naplemente. Soha ne vágasd le, Emily. Neked a hosszú haj áll jól.

Ahogy haladok előre a forgalomban, rácsengetve mindenkire, aki bevág elém, az egyik saroknál megpillantok egy gesztenyeárust. Szeptember utolsó napja van. Imádom ezt az évszakot! Még világos van, amikor elindulok a munkahelyemről (ha nappali műszakban dolgozom), és ezerféle árnyalatban tündökölnek a fák levelei.

Ekkor hasít belém, hogy elfelejtettem felhívni aput.

Igyekszem naponta hívni, de ma őrültekháza volt. Még ebédelni sem jutott időm. Csak egy müzliszeletet tudtam bekapni, miközben kórteremről kórteremre szaladgáltam. Ha nem hívom fel most azonnal, hamarosan felhajtja a második pohár gint, és elmerül valamelyik régi filmjében. Apámnak tekintélyes DVD-gyűjteménye van, darabonként beszámozva. Olyan klasszikusokkal, mint A nyugodt férfi John Wayne-nel.

Anyám is szerette a filmeket. Kizárólag a közösen töltött estéiken engedte meg magának, hogy leüljön. Soha nem panaszkodott. Anyámat a sürgés-forgás éltette: teniszezett, lekvárt főzött a gyümölcsöskert szilvájából, besegített az olvasásoktatásba a falu iskolájában, énekelt a kórusban, vezette a könyvklubot, és kisebb túrákra járt apámmal annak nyugdíjba vonulása után. Aztán hirtelen elfáradt. Végtelenül. Mint kiderült, ez a leukémia egyik első tünete. Hatvanéves sem volt még. Jóval fiatalabb volt apámnál. Igazán megerőltethették volna magukat az orvosok…

Még most sem tudom felfogni, hogy nincs többé, pedig négy év eltelt. Hogy lehetséges ez?

Tudom, hogy apám magányos. Időnként felvetem neki, hogy költözzön Londonba, hogy rajta tarthassam a szemem, de nem áll kötélnek.

– Miért hagynám itt mindezt egy lyukért? – mutat végig a kanapén meg a tölgyfa szekrényen, amelyben a kék-fehér porcelánneműt tartja, amelyet anyám szertartásosan minden csütörtökön áttörölgetett. (A hét minden napján másik szobát „szedett rendbe”. Máig ki van tűzve a gyöngybetűs listája a kamraajtó belső oldalára. Megnyugvást merítek belőle.)

Apámnak igaza volt. Willowmead, ez a Cornwallban található álmos tengerparti falucska a képeslapra illő templomával meg a pasztell rózsaszín és kék nádfedeles házikóival. Mind közül kimagaslik a Willowmead-lak, az ereszről fürtökben omlik alá a lilaakác a György kori ódon, vörös téglára.

Kiskoromban imádtam ott lenni. Fürödtünk a tengerben, tanítás után a parton lovagoltunk meg grillpartikat csaptunk. Aztán mind felnőttünk, elváltak az útjaink. Valahányszor visszamegyek, hamar megelégelem a kisvárosi életet, és alig várom, hogy visszatérhessek a nyüzsgő fővárosba a sok színházzal és üzlettel, meg a kórházba, ahol mindig van kihez szólni.

Ahol az új Emilyként ismernek. Nem a régiként.

Tavaly észrevettem, hogy apám törékenyebb lett. Kilencvennégy éves, bár nem néz ki annyinak.

Apu jóképű férfi. Anyám ugratta is miatta.

– Még azt fogják hinni, hogy beszereztem magamnak egy selyemfiút!

– Harminc év korkülönbséggel? – tréfálkozott apám.

Persze hízelgett neki a bók.

Mondják, kicsit hasonlít Donald Sutherlandre. Talán a markáns orrának, mély orgánumának meg a szemöldökének köszönhetően, ami alatt a hangulata függvényében vált nyájasról metszőre a tekintete. Az utóbbi években méltóságteljes szakállt növesztett. A közös sétáinkon felfigyeltem rá, hogy bizonyos életkorú nők előszeretettel vetnek felé elismerő pillantásokat.

De az igazság az, hogy segítségre van szüksége. Nála lakó gondozó természetesen szóba sem jöhet. Leharapná a fejemet, ha csak felvetném neki az ötletet. Apám nagyon magának való. Nyugodtabb lennék, ha kapna a nyakába egy vészhívót, de hallani sem akar róla.

– Öregnek érezném magam tőle – szokta mondani, én pedig nem mondom ki, hogy de hát öreg is vagy, apu. Korábban volt egy bejárónője, de tavaly kilépett.

– Állítólag „nehéz természetem” van – jelentette ki apám, amikor a távozás okáról kérdeztem. – Rossz néven vette, amikor ledorongoltam, mert elsinkófálta a whiskyt. Olyan érzékenyek manapság az emberek.

– Nem feltétlenül az a baj, amit mondasz – emlékeztettem rá. – Inkább az, ahogyan mondod. Remélem, nem vádoltad meg, hogy szándékosan dugta el.

– De tényleg eldugta. Még ha tagadta is.

– Nem a tárgyalóteremben vagy – jegyeztem meg visszafogottan.

Dohogott, de nyilvánvalóan érzékeny pontra tapintottam. Mindig apádnak legyen igaza, mondaná anyám az „ez így van jól” hangján. Csak nincs mindig igaza.

Őszintén megvallva, ezért sem akarok olyan sűrűn járni Willowmeadbe, mint ahogy azt apám szeretné, viszont mindennap felhívom telefonon. Hogyhogy most elfelejtettem?

A Harrow Roadon lehúzódom, a falnak támasztom a biciklit, és próbálom hívni apámat. Nem veszi fel.

Megpróbálom még egyszer. Újra.

– Halló! – szól bele egy dörgedelmes, kimért hang.

– Ott vagy. – Elönt a megkönnyebbülés.

– Még szép, hogy itt vagyok. Hol másutt lennék?

– Csak aggódtam.

– Miért?

Mert elbotolhat a lépcsőn, amikor kilép a kertbe, vagy elcsúszik a melegház padlóján, esetleg elfelejti, hogy le kellene venni a kannát a tűzhelyről. Számtalan okom van az aggódásra, és mindegyikkel felpaprikáznám.

– Nincs rá különösebb okom – felelem.

– Helyes. Akkor megyek is vissza a természetfilmemhez.

Más talán megsértődne ezen. De ismerem apámat. Tizenöt évesen a legfiatalabbak között volt, akik harcoltak a második világháborúban. Füllentett az életkoráról, hogy csatába indulhasson „a királyért és a hazáért”.

Sokszor faggattam az emlékeiről, de nem hajlandó beszélni róluk. Mégis úgy érzem, azok tették ilyen keménnyé.

Apám az a típus, aki sosem venne be gyógyszert fejfájásra. Az a hitvallása, hogy „majd elmúlik”.

Közben hajlama van a váratlan érzelmi kitörésekre is. Amikor a tizennyolcadik születésnapom után szakított velem az első szerelmem, Nick, apám szelíden rámutatott, hogy vannak más fiúk is. Amikor pedig kitartottam amellett, hogy szülésznő leszek, és nem lépek a nyomdokaiba a jogi pályán, meglepően támogatónak bizonyult.

– Azt kell tenned, kislányom, amit a szíved diktál, de hadd jegyezzem meg, hogy a te agyaddal jóval többet kereshetnél egy ügyvédi irodában.

Csakhogy én nem pénzre vágytam. Hanem a csodára. Kicsi korom óta lenyűgöznek a csecsemők.

– Nekem miért nem lehet kistestvérem? – nyaggattam anyámat.

– Mert néha nem sikerül – válaszolta. – Apáddal egyébként is túlkorosak vagyunk már.

Tisztában voltam vele, hogy apám idősebb a barátaim apjainál, de ez nem számított, mert lélekben ifjú maradt. Egészséges volt, mint a makk: folyton a tengerben úszott, engem is megtanított.

– Apja lánya – nevetgélt anyám, amikor hazaértünk vizesen, telve olyan adrenalinnal, amelyik csak a jéghideg vízben töltheti fel az embert. – Én biztos nem mennék be a tengerbe novemberben!

Elhessegetem az emlékeket, és miután azzal búcsúzom el apámtól, hogy másnap hívom, visszaülök a nyeregbe. Még mindig telve vagyok energiával a napi munka után. Mostanában semmi más nem tud ennyire bizsergetően jólesni, és akárhány új életet segítek is világra, minden egyes élet még mindig varázslatos.

Aztán tolakodóan rezegni kezd a mobilom a kosaramban. Csak nem George akarja későbbre halasztani, vagy ami még rosszabb: lemondani a találkánkat? Egy mellékutcánál újra lehúzódom.

– Emily?

A vezető szülésznő hív, és fagyos a hangja.

– Tudtommal te feleltél Mrs. Smithért.

– Így igaz.

– Jobb lenne, ha visszajönnél.

Ez baljósan hangzik.

– Mi történt?

– Csak gyere, Emily.

– Mondd el. Kérlek.

Növekvő hitetlenkedéssel figyelek. Az nem lehet. Ne. NE!

– Úton vagyok – suttogom.

Gyorsan tekerek vissza a kórház felé. Lassan besötétedik. Későn kapok észbe, hogy fel kellett volna kapcsolnom a lámpámat. Megint állhatok félre.

Olyan hirtelen történik, hogy csak akkor látom meg, amikor már az orrom előtt van. Valaki sikít. Én. Megbillenek. Egy másodperc törtrésze alatt megértem, hogy bármelyik irányba kitérhetnék.

Amikor az úton koppan a fejem, belém hasít, hogy „ez nem lehet igaz”.

Aztán semmi.

Tartalom

Prológus

Első rész – Emily

1.

2. Három nappal később

3.

4.

Franciaország, 1944

5.

6.

7.

8.

9.

Franciaország, 1944

10.

11.

12.

13.

Második rész – Françoise

14.

15.

16.

17.

Franciaország, 1944

18.

19.

20.

21.

Franciaország, 1944

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28. Emily

29. Françoise

Franciaország, 1944

Harmadik rész – Emily

30.

31.

32.

33.

Franciaország, 1944

34.

35.

36.

37.

Franciaország, 1944

Negyedik rész – Françoise

38.

39.

Franciaország, 1944

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

Franciaország, 1944

Ötödik rész – Emily és Françoise

47. Emily

48. Emily

49. Françoise

50. Emily

51. Françoise

52. Emily

53. Emily

54. Emily

55. Françoise

56. Emily

Franciaország, 1944

57. Emily

58. Emily

59. Françoise

60. Françoise

61. Françoise

62. Françoise

63. Egy évvel később – Emily

64. Françoise

65. Emily

66. Egy évvel később – Françoise

Epilógus – Emily

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
PT Sans – SIL Open Font License