FEKETE ISTVÁN

Bogáncs

MÓRA KÖNYVKIADÓ

Borítóterv: Hitka Viktória

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© Fekete István jogutóda, 2014, 2017

© Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978 963 486 534 6 (epub)

ISBN 978 963 486 535 3 (mobi)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Dóka Péter

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2020

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

Bogáncs egy szeles decemberi éjszakán látott „napvilágot”, ámbár akkor csak a hold világított, az is csak imitt-amott, ahogy kibukkant a nyargaló felhők közül, vagy beszaladt valamelyik széltépett égi vitorla mögé.

Ezekből a külső jelekből azonban Bogáncs mit sem tudott, mert az akolban sötét volt, meleg, és csak a birkák opálos szemei tükröződtek néhol, mint a szénaszagú álom öntudatlan kis lámpái. De a kiskutya ezeket sem láthatta, hiszen még vak volt, és szeme csak néhány nap múlva nyílik látásra.

Mindezekből nyilvánvaló, hogy Bogáncs nem volt azonos a bogáncs nevezetű növénnyel, amely szép virágával a legelők dísze, s virágja a méhek, darazsak, különféle dongók és lepkék közismert találkozóhelye. Bizonyos fajtáját néhol szamártövisnek is mondják, ámbár – állítólag a szamár is csak akkor nyúl hozzá, ha fáj a hasa, mert még a levele is szúr, mint a veszedelem. Ez a bogáncs tehát szép, de nem hasznos, és egyáltalán nem tudja, hogy ő gyom.

Igaz ugyan, hogy Bogáncs sem tudja, hogy ő kutya, mégpedig pumi a javából. Tehát nem puli, hanem pumi, aki ugyancsak a pásztorkutyák felekezetébe tartozik, de belül nyurgább csontozatot, kívül pedig rövidebb szőrt visel. Más különbség nincs köztük, csak hasonlóság, ami a hűséget, okosságot, kitartást és bátorságot illeti.

Ezekből a nevezetes tulajdonságokból ezen az éjszakán persze nem látszott még semmi, de még világosságban sem látszott volna más, mint egy kis, enyhén szőrös valami, amiből lehet, hogy kutya lesz, de az is lehet, hogy csak házinyúl.

Természetesen kutya lett, mint a Bogáncs-nemzetség utolsó hajtása.

Egyedüli hajtása.

Az öreg Bogáncs anyasága már csak egy kis kölyköt termett. Az öreg kutya most fáradtan nézi a sötétséget, hallgatja a csendet, mert minden erejét átadta ennek a kis vakarcsnak, aki tovább szalad majd ismeretlen legelőkön, magában hordva anyjának és őseinek minden tulajdonságát.

Néha megmozdult az öreg, testével szinte körülölelte azt a névtelen kis semmit, és a szülés lázában is azt a lángot védelmezte múló testével, melyet ez a kis kölyök visz tovább távoli, ismeretlen útjain a térnek és időnek, mert minden más csak a külső világhoz tartozott, de ez a vak kis kölyök egy volt életével, hiszen abból szakadt ki.

Mocorgott az öreg kutya, helyezkedett, aztán sóhajtva elengedte magát, mert a kis kölyök szája megtalálta végre a tej forrását, és azonnal rátapadt, mint a pióca. Bogáncs megnyugodott, mert az erőteljes szívásban életrevalóságot érzett, ami nem is csoda, hiszen ha már öt-hat helyett csak egyet szül a kutya, az igazán életrevaló lehet.

Kár lenne persze azt mondani, hogy Bogáncs gondolt erre, vagy tudta, hogy kölyke életrevaló lesz, de egész testében érezte, ezért tehát megnyugodott, sóhajtott, lehunyta szemét, és félálomban is érezte az anyaság adakozó gyönyörűségét. Ez volt a minden más érzékelés felett uralkodó fő érzése, s ennek alján vett csak tudomást környezetéről, amely ezen a decemberi éjszakán lassan múlt az idővel, és észrevétlen ballagott a reggel felé.

A nagy akol párás melegében alig mozdult egy-egy birka, alig zizegett a szalma, és több száz gyapjas test puha meleget párologtatott a pókhálós gerendák felé.

Az ablakok hályogos szeme hol kivilágosodott, hol elsötétült, amint a hold a felhők között bújócskázott, és hallani lehetett, amint a szél hosszú hullámai végignyalták az akol falát, vagy zizegve berzenkedtek a nádtetőn, amely olyan öreg volt már, hogy nem lehetett megbontani.

Az akol széles kapuja hasadékain beszivárgott ugyan valami kis nyers, külső levegő, de ez erőtlenül esett át a küszöbön, s azonnal dér lett belőle, mert a vastag, belső meleget nem tudta megbontani. A hideg tehát Bogáncsig nem juthatott el, de ha eljutott volna, sem lett volna baj, mert az öreg kutya tévedhetetlen szakértelemmel választotta ki gyermekágyát az akol legtávolabbi sarkában, a jászol alatt, szalma között, amely alól csak orra és szeme látszott ki. Más időben ide jártak a juhász tyúkjai is tojni, de Bogáncs, amint elérkezettnek látta az időt, gorombán megmagyarázta a tyúknépnek, hogy a helyre szüksége van, s ez ellen fellebbezni nem lehetett. Bogáncs tekintély volt az akolban, ezt elismerte még Csámpás is, a szamár, aki pedig nem tartozott a tekintélytisztelő egyéniségek közé. Bogáncs nem sokat törődött Csámpás dolgaival, és sokszor nem is értette furfangos esze járását, ha az öreg Galamb azt mondta:

– Bogáncs, hát nem látod, hogy ez a büdös szamár belement a kukoricásba? Eredj érte!… – És rámutatott Csámpásra, aki éppen tövestül rántott ki egy szál zsenge kukoricát. Csámpás szeme ilyenkor a juhászon volt, és amikor Bogáncs elindult feléje, csak annyit tett, hogy farral fordult a kutya felé, jelezve, hogy rúgni fog, ha muszáj.

Bogáncs nem csinált titkot belőle, hogy ő pedig harapni fog, mert ez a parancs, és elkerülve a szamár rúgós hátsó részét, egyenesen az orránál kezdte, amiből Csámpás megértette, hogy itt felsőbb hatalmak intézkedtek, és bánatosan kifordult a kukoricásból.

Mindezekből látható, hogy az akol, a birkák és legelők világában kizárólagos parancsnok az öreg Galamb volt – Galamb Máté –, aki egyúttal bábája, dajkája, táplálója, orvosa és szükség esetén mészárosa is volt a majd négyszáz főnyi, bégető gyülekezetnek. De ismerte is mind a háromszázhatvanhatot, nem együtt, hanem külön-külön, ami nem csoda, hanem a gyakorlat dolga. Márpedig az öreg Máté hatvan éve jár a birka után, hát gyakorlatban nincs hiány.

Utána – mint alparancsnok – a bojtár következett, Ember János, aki azonban még csak a Jancsinak való kort érte el, s az öreg juhász felsőbbsége mellett csak akkorának látszott, mint a tölgy mellett a makkból kibújt csemete. Hallgatni azonban kellett rá, mert többnyire az öreg Galamb nyelvén beszélt.

Utánuk – magas altiszti rangban – Bogáncs állt a listán és a valóságban is, mert ő volt a karhatalom. Bogáncs az emberhez, azaz Galamb Mátéhoz tartozott; elsősorban neki engedelmeskedett, mégpedig egészen másként, mint Jancsinak, világosan éreztetve a bojtárral, hogy az ő parancsát csak a juhászra való tekintettel és saját jószántából teljesíti. Egyébként szerette Jancsit, aki játszott néha vele, de az öreg számadót mérhetetlenül tisztelte is, hiszen az etette. Ezt az etetést nem kell túlzottnak tekintenünk; inkább csak a kölyökkori emlékekre vonatkozik és a tavaszi idényekre, amikor Bogáncs fürödhetett volna a birkatejben, ha akart volna. Máskor kiadós evések csak akkor ígérkeznek, ha döglik a birka, egyébként egér, ürge, madártojás egészíti ki a gyenge kosztot. De ha nincs – hát nincs.

A puminak nem is szabad pocakot eresztenie, és a kisebb koplalások Bogáncsot nem rendítették meg sem hűségében, sem szolgálatkészségében.

Utána a beosztás szerint Csámpás következett, a szamár. Csámpás azonban önálló egyéniség volt, aki semmiféle korlátot nem ismert el, és a parancsokat is csak úgy teljesítette – rendesen harmadszori felszólításra –, mintha, mellékesen, ő is éppen azt akarta volna… Csámpás azért időnként kikapott, amit nem is vett zokon, mintha a verést a szamári állapottal összefüggőnek tartotta volna.

Bogáncsnak a szőre is felborzolódott, amikor a bot Csámpás oldalán pufogott, és amikor vége volt a büntetésnek, odasomfordált a szamár mellé, megbillentette suta farkát, és kérdően a szemébe nézett.

– Ilyen az élet – pislogott vissza Csámpás, és a hátsó lábával vakarta meg a füle tövét, jelezve, hogy a kukorica jó volt, s erről a témáról többet nem mondhat.

Csámpás után már nem következett senki, akinek vezető szerepe lett volna a legelők vezérkarában, hacsak a vezérürüt nem számítjuk ide, de ő már a csapathoz tartozott, a falkához, a nyájhoz, és tulajdonképpen összekötő kapocs volt a vezető személyiségek és a tömeg között. Hajdani férfiasságát csak nagy termete mutatta és a kolomp, amelynek bágyadt kondulásai halódó lepkeként hintáztak a domboldalak gyér füve, az erdők avarszagú árnyéka vagy a nádasok suttogó titokzatossága felett; a falka mégis vakon ment volna utána tűzbe és vízbe, mert megszokta, hogy a vezérürü menjen elöl, megszokta, hogy a kolomp járjon előtte, mint a jó legelő ígérete. Nem, a falka nem gondolkodott; tunyán rábízta magát a vezérürüre, s annak még a pusztulás árán is engedelmeskedett.

Ha nem volt vezérürü, néha Csámpás töltötte be ezt a fontos szerepet, de hazafelé rendesen az öreg Galamb ballagott a falka előtt, mögötte a vezérürüvel, és nem fordult elő soha, hogy akár egy szomjas bárány vagy sóra éhes növendék kiugrott volna a csapatból, s a többit megelőzve rohant volna ennivalóra, sóra, vízre. A birka csapatösztöne mindennél, még az életnél is erősebb. Ha az akolban tűz ütött volna ki, és a vezérürü kikolompolt volna a széles kapun: a nyáj az utolsó szálig azonnal követi, de ha a vezér kolompja bent jajgat a gomolygó tömegben, és nem lehet az ajtón kikényszeríteni, bizony benn ég mind az utolsó szálig.

De az öreg Galamb azért is ment elöl, mert a falka után feneketlen por szállt, s ezt nyelni Jancsi fiatal tüdejére bízatott, nemkülönben Bogáncséra, akit talán sereghajtónak nézhetett volna az avatatlan szemlélő, holott nem az volt. A falkát nem kell hajtani; a falka hömpölyög, mint a szélfújta apró felhőcsorda, de arra igenis kell vigyázni, hogy a porban és az alkonyban el ne maradjon valami édes fűcsomó mellett vagy vetemény mögött valamelyik műveletlen növendék.

Mindezek után úgy látszik, mintha csak a vezetők számítottak volna a juhászat szervezetében, holott ez nincs így, mert ez a szervezet, az öreg juhásztól a vezérürüig, csak azért volt, hogy a nyáj jól érezze magát, növekedjen gyapjúban, húsban és tejben, hogy a betegség elkerülje, és szaporodjon, amennyire lehetséges.

Ez a szaporodás azonban nemigen látszott meg a falkán, mert amennyi jött, annyi ment. A bárányokból anyák lettek vagy hízó ürük, s a kiöregedő vagy fiatal meddő anyák is hízóba kerültek, hogy elmenjenek valahova, ahova aligha ér el a birkaképzelet. Ez a végső út a városba vezetett, a vásárcsarnokba, a lábosba vagy tepsibe, ámbár a vásárló asszonyok egy része inkább hosszú lábú, zörgő csontú baromfit vett, mint ízes birkahúst, mondván, hogy a birkahúsnak birkaszaga van.

Ámbár ez a megjegyzés is csak finomkodó hozzá nem értés. A birkahús szagát a faggyú jelenti, s a faggyút leszedve, a húst kiáztatva, nincs a birka-, pláne a bárányhúsnak semmiféle elvetendő szaga. A birkatokány vagy birkapörkölt király az ételek ilyen fajtája között, de rangját tartósabban viseli, mint a királyok.

Öregebb és ifjabb Bogáncs története azonban nem állhat meg a birkahús dicséreténél, mert ha kitérnénk a szalonnával tűzdelt fokhagymás ürücomb méltatására – amelyet csak magas szárnyalású ódában szabadna megénekelni –, ez messze vezetne bennünket a regény hőseitől, akik ezt rossz néven vehetnék, ámbár ők is nagyon szerették a birkahúst. (Valljuk be: az író is, aki csak férfias önmegtartóztatással tud elszakadni az ürücomb dicséretétől.)

Jobb, ha visszakanyarodunk a juhoknak ismeretlen konyhából a tájra, ahol a birkák éltek, jöttek-mentek, koptatták az utat s a legelőket, s úgy látszott, mintha a falka élete végtelen lenne, mint ahogy az is volt. Egy-egy ürü vagy anya eltűnhetett a birkaélet leszakadt íve mögött, de a nyáj végtelenül ment a tavaszból a télbe, a kolomp szólt, a kutya csaholt, a szamár kimérten ballagott, hátán a juhász holmijaival, és az öreg juhász nyugodt, kemény tekintete mintha az ázsiai puszták óta nézné a jószágot. Talán nézi is, csak a mérhetetlen füves rónák helyett itt enyhe dombok vannak, nem legelnek lovak a sátor mellett, hiányzik az íj, a fokos, és éjszakára is égve lehet hagyni a tüzeket, mert idegen törzsek nem leselkednek a jószág körül.

És ha leszáll az árnyéktalan, lomha alkony, nem kötnek szöges örvet a kutyák nyakára, mert itt már nincsenek csatangoló farkasok, amelyek mindig a torkát kapják el a prédának, s amelyeknek éles szeme úgy lángol a cserény körül, puhán és el-eltűnve, mint a lidércláng.

Ezeken a legelőkön már békésen leng a kakukkfű és a zsálya illata, és ha valamelyik fiatal vércse nyerítve szidja a kökénybokron leselkedő gébicset, az egész falka felkapja a fejét, mintha valami illetlenség történt volna a lassú mozgás, a csend s a ténfergő illatok álmosító világában. Mert a táj nemcsak a falkáé, Bogáncsé, Galamb Mátéé s a nagy állami gazdaságé, hanem a külső népeké is: egereké, pockoké, ürgéké, hörcsögöké, madaraké, de a füveké és fáké is, melyek éppen úgy virágoznak és hervadnak, vágynak, gyűlölnek, verekednek, szeretnek és elmúlnak, akár a vezérürü. Bogáncs vagy Ember János, aki – mint tudjuk – még csak a Jancsi névre illetékes. Jancsi is volt Jancsika, és lesz János, sőt néhai Ember János is, azonban erre még gondolni is felesleges, mert csak megrontaná élettel játszó egészséges gondolatainkat. Minek piszkálni a holnapot, a jövő évet és távoli tekervényeit az életnek? Elégedjünk most meg azzal, ami van, melegedjünk tüzénél, amíg lehet, kaparjuk ki hamujából, ami édes és élvezhető, a többit pedig hagyjuk az enyészetnek, mert arra való.

Ebben a pillanatban néma a legelő, mint üres szobában a fehéren vetett ágy, amiről nem tudni, ki fekszik bele, de hideg és várakozó. A csillagok álmosan pislognak, mint ködben a távoli lámpák, a bokrok illedelmesen leeresztették hószoknyájukat, kunyhót rakva a nyulaknak, foglyoknak, fácánoknak s egyéb téli vándoroknak; némelyik szamártövis még keményen áll, körülötte a stiglicek magkereső szérűjével, s a domb elvesző hullámain sötéten áll az erdő fekete kerítése, mintha túl rajta nem lenne semmi, vagy inkább nagyon is sok titok lenne.

A domb alatt kis patak sustorog, mérgesen kerülgetve a lomha köveket, és boldogan csattan, ha egy-egy kődarab enged a végtelen szidásnak, és öregesen, loccsanva beledől a hullámokba. Ez a patak a birkák itatóvályúja is. Az akolból jövet itt áll meg először a falka, akár kell inni, akár nem, és este itt áll meg, utoljára megszíva magát, hogy a dobként feszülő hasak még gömbölyűbbek legyenek.

Innét már lassan kapaszkodik fel a nyáj a túlsó dombra, amelynek tetején nagy, fogatlan száját kitátva vár az akol, és sötét garatjában puhán tűnik el a falka emberestül, kutyástul, sőt szamarastul. Nyári időben ugyan Csámpás néha megbicsakolja magát, megáll az udvaron, és ott kell leszedni róla a cókmókot.

– Nem ettél eleget? – érdeklődik Jancsi mérgesen, mert ilyenkor neki kell a subát s egyebeket az akolba behordani.

– Hogy a nyüvek essenek abba a nagy füledbe! – búcsúzik Jancsi Csámpástól, aki nincs tisztában a kívánság rosszindulatú jelentőségével. Ha ugyanis Csámpás legelés közben felvérzi a fülét, azonnal jelentkezik a dögbogár, melyet máskor nem látni, de rögtön ott terem a vérszagra, és a sebbe rakja petéit, töméntelen gyermekét. Ezek hamarosan kikelnek, mozogni kezdenek, s az egész seb nyüzsögni kezd a kukacoktól, azaz nyüvektől. Ezt kívánta Jancsi Csámpásnak, igaz, hogy nem komolyan, csak úgy általában…

Csámpás azután állt még egy darabig, amíg leszállt a por és a homály, aztán eltűnt szürkesége a szürkeségben, a pajta irányában. Hiszen erre célzott Jancsi.

A pajta lábakon állt, erős oszloplábakon – a fene tudja, már mióta –, és csak a két végét őrizték falak, míg közbül szabadon járt a szél, tovább szárítva a télre eltett szénát. Hát ide tűnt el Csámpás, aki a sok zöldségre egy kis száraz takarmányt is akart enni.

Megkívánta, no és amit Csámpás megkívánt, abból nemigen engedett, még ha a kívánalmak verést is eredményeztek. Csámpás egyszer – igaz, csak egyszer – például a bort kívánta meg. Megszagolta, és szaga után ítélve valami nagyon értelmes folyadéknak tartotta, mint ahogy az is volt.

Borárus emberek jártak akkor Galamb Máténál, ahol megpihentek éjszakára, majd hajnalban úgy határoztak, hogy az egyik üresedő hordót nem cipelik tovább, hanem áttöltik maradékát a már megkezdett hordóba, az üres hordót pedig felveszik majd visszafelé. Töltögetés közben a boros sajtár őrizetlen maradt a kocsi mögött, s ekkor történt, hogy Csámpás kíváncsian megszagolta az ismeretlen színű és szagú folyadékot.

„Ejha!” Ezt ugyan nem mondta Csámpás, de talán gondolta, és nagyot húzott a sajtárból. A bor kedvesen melegítette gyomrát, és általában igen kellemes közérzetet ébresztett. Hogy közben gondolt-e valamit, ezt már nem lehet tudni, mindenesetre száját újra elmerítette az italban, melyet erőteljesen és hosszan megszivattyúzott. Aztán nyugodtan odább ballagott, de ekkor már határozottan erősnek és rendkívül bátornak érezte magát; egyben mértéktelenül vidámnak is!

A köcsögök a kerítésen – például – határozottan nevetségesek voltak zöld pocakjukkal, kajla fülükkel, és Csámpás valami közeledési vágyat érzett.

„Nini – talán ezt gondolta –, nini, bizsereg a hasam, ha rájuk nézek, talán játszom egy kicsit velük…”

Ezzel Csámpás meglökte orrával az egyik köcsögöt, mire az átdőlt a másik oldalra, de vissza is billent, s a szamarat orron ütötte.

Csámpás ezen kicsit megsértődött, ezért komolyabban lökött egyet a köcsögön, mire az bukfencet vetett a levegőben, a földön pedig azt mondta, hogy: reccs! És szétment apró darabokra.

Csámpás a köcsög viselkedését két bakugrással viszonozta, s egyszer ki is rúgott széles jókedvében.

„Hehe!” – gondolta, és a következő edénnyel már nem kísérletezett, hanem egyenesen fellökte a levegőbe. Ez azonban talpra esett, és nem tört össze. Furcsa. Megszaglászva a füles holmit, mintha borszagot érzett volna, ezért visszament a kocsi mögé, mert még kívánta az italt.

A bor sárga tükréből egy homályos és ingatag másik szamár nézett vissza, aki azonban eltűnt, amint Csámpás kortyolni kezdett. Csodálatos! Ivás után körüljárta a sajtárt, keresve a másik szamarat, mert ismerkedési vágyat érzett, de az nem volt sehol. Körüljárta a kocsit is, aztán megállt, s hosszasan gondolkodott.

Az ajtó nyitva volt, s belülről hangos beszéd csapódott ki az udvarra. Reggeliztek a borárusok, Máté bácsi és Jancsi is, míg Mariska – az öreg juhász özvegy lánya – a tűzhelyen egy pár kolbász koszorúját fordította meg hangos sercegéssel.

Csámpás ebben a pillanatban elfeledte a látomást, s úgy érezte, térdig jár a jó érzés hullámaiban, melyek az ajtón ömlöttek ki, hátukon hordva az emberi beszéd színes forgácsait.

„Oda kell mennem” – érezte Csámpás, és oda is ment, mert elhatározásában most egy farkascsorda sem tudta volna megakadályozni. Odament, és nekidőlt az ajtószárfának, mert úgy érezte, bizonyos kényelmet megengedhet magának. Közben megbotlott, de a föld is mintha kissé meglódult volna alatta, tehát a támaszkodás szükséges volt és megnyugtató.

„Hát itt vagyok – sóhajtott nagyot –, hiszen ide tartozom… mindenki tudja…” De amikor egy legyet akart elhajtani érzékeny hasáról, újra megtántorodott.

– Mi a ménkű van ezzel a szamárral – állt fel az öreg Galamb –, csak nem evett be valamit? – Megvakarta Csámpás fejét, ami könnyekig meghatotta a füles beosztottat, és elmélázó szeretettel ismételten nagyot sóhajtott.

Az öreg juhász meghökkent, mert nehéz borgőz csapta meg, egy kis emésztett lucernaszaggal vegyest.

– Emberek – fordult hátra –, emberek, hagytatok valahol bort az udvarban?

– A sajtárban.

– Na, csak azért mondom, mert ez a szamár be van rúgva.

– A teremtésit! – ugrott fel a fiatalabb, és megállt a kocsi mögött, fejét vakarva. – Hagyott is benne, nem is, hogy az a tüzes ménkű vágja meg a szamaratokat! – És az ostorhoz nyúlt.

Csámpás úgy érezte: a konyha nehéz, zsíros levegője a gyomrára ment, s ezt csak az előbbi folyadékkal lehet gyógykezelni. Kissé bizonytalanul odament hát a sajtárhoz, de amikor lehajolt, suttyant az ostor, és csattant is. Csámpás négy lábbal ugrott a levegőbe a határtalan meglepetéstől, és a földre érve, azonnal farral fordult az idegen felé, aki úgy látszik, nem volt járatos a szamári erkölcsökben, mert ismét felemelte az ostort. Egyet még ütött, aztán hanyatt esett, mert Csámpás a bor és a méltatlan megbántottság teljes gőzével felrúgta. Ezek után Csámpás még harapni is akart, mire a Jóska nevezetű egyén ijedten talpalt a konyhába.

– Megveszett – hörögte –, ilyent még nem is láttam… ez megveszett!

– Mondtam, hogy be van rúgva – mosolygott az öreg Galamb, és egy vödör vizet loccsantott Csámpás képébe.

– Akarsz még egyet? – kérdezte szigorúan, és a szamár elfordult, mert ez a hang a józanság könyörtelen tegnapjából jött, s a hideg víznek is volt valamelyes frissítő hatása.

Csámpás ijedten fordult el, mintha azt mondta volna:

– Köszönöm, nem kérek… – És elballagott a pajta mögé, mert előbbi virgonc jókedvére sötét mélabú ereszkedett.

A pajta mögött akkor kelt fel a nap, amikor a szamár lefeküdt, mert a föld ismét mozogni kezdett alatta, s ettől megszédült. Fülei lekonyultak, orrát a földre tette, amely még így sem szűnt meg mozogni, s a földnek határozottan borszaga volt.

Csámpás elaludt, s időnként nyögött, mert rosszat álmodott.

Mindez azonban már régen volt és nyáron, míg most tél van és éjszaka. A pajtához csak keskeny út vezet, amerre a szénát hordják, az udvaron hó, a tető csurgásában jég, s az égen hideg csillagok.

Csámpásnak külön helye van az akolban elkerítve, hogy ne mászkáljon éjnek idején, mert még rálép valamelyik bárányra. Itt van a tartalék széna is, tehát ehet, amennyit akar. Éppen ezért nem kell neki a széna, s ebben hasonlít is valamelyest az emberhez. Mindig az kellene, ami nincs, mert ami van, az van, s ezzel már ki is esett a vágy játékos hálójából, bele a meguntság hétköznapi porába.

Nem tudni, de nagyon lehetséges, hogy a szamár talán a nyárról álmodik, a komoly anyabirkák a kis csengőről, ami majd a kisbárányok nyakán csilingel, Bogáncs pedig a tavaszi tűzről, ahol fiával ül, és lesi a tűz felett vonagló szalonnát, amelynek bőre az ő járandóságuk. Az akol puha, meleg sötétségében talán ezek a vágyak gomolyognak alaktalan hullámzásban, megérintve a párás falakat, poros gerendákat, lengő pókhálót, sima saroglyákat s mindent, ami belül van, amit úgy őriz ez az öreg épület, mint az időtlen köveket a falakban vagy a gerendákat, amelyek napban fürdő nagy fák voltak valamikor, és fészket ringattak.

Az elkerített helyen azonban nemcsak Csámpás tartózkodik, hanem a tehén is és pár tyúk egy kakas vezérlete alatt. A tehén csendesen szuszog, a baromfiak sorjában ülnek a saroglyán, mint gyerekek az iskolapadban, és nem is gondolnak a hidegre, amely minden nyílásnál ott leselkedik. Hiszen azért vannak itt, hogy ne fázzanak, mert külön épületet nem tudnának bemelegíteni, leromlanának a fázásban, mert testük csak a hideg ellen védekezne, és a takarmányból nem lenne tej, és nem lenne tojás, hanem csak elreppenő, haszontalan fűtőanyag.

Itt azonban nem kell fűteni a testet, a tyúkok szépen tojnak télen is, és a bádogfejőke szinte harangoz, amikor fenekét verni kezdi a tej erős sugara. A tehenet Mariska tartja rendben, özvegyi gondossággal és gazdasszonyi számítással. Vakarja, keféli farka bojtját, és csánkját időnként megmossa, és fejés közben mérsékelten szerelmes dalokat énekel neki, mert a tehén az énekszótól jobban leadja a tejet.

– Adja a fenét – mondta egyszer az öreg Galamb, mert éppen bal lábbal kelt fel, ami köztudomásúan rosszkedvet jelent –, aki tud fejni, annak leadja, akár danul, akár nem danul.

– Nem úgy van az, édesapám. Maga a birkához ért, de a marhához nem ért – mondta Mariska tisztelettel, de mérgesen.

– Én-e?

– Maga hát!

– Add ide azt a fejőkét!

Az öreg juhász lába közé kapta a fejőszéket, ölébe a sajtárt, és működésbe hozta a tejcsapokat. A tehén hátranézett a szokatlan kemény kéz érintésétől, de nem szólt semmit, mert ez nem szokása. A tej pedig sisteregni kezdett a fejőkében.

– Látod, lányom?

– Látom, édesapám, csak csinálja végig…

– Azt akarom.

A tej habosan sustorgott, és félig volt már az edény, amikor lassulni kezdett a tej folyása, vékonyan csörgedezett, aztán csak cseppek potyogtak, végül semmi.

– Na – kelt fel az öreg Máté –, kész!

– Kész? Aztán mi lenne, ha még egy litert kifejnék?

– Ebbül már nem fejsz ki, lányom, semmit, hiába erőlteted.

– Nem erőltetem – mondta Mariska; elfoglalta apja helyét, kicsit megköszörülte torkát, és megfelelő rezegtetéssel (ahogy egy özvegytől illik) rázendített:

Árva vagyok, árva lettem,

Beborult az ég felettem…

A tehén ismét hátranézett, de most se szólt semmit, a fejőben azonban úgy harsogott a tej, mintha a fejes csak most kezdődött volna.

Nem látszanak a csillagok – folytatta Mariska –, merthogy szegény árva vagyok.

Az öreg Galamb csak állt, nézte a tej habzását, aztán elmosolyodott. „Fene a nótádat!” – gondolta apai büszkeséggel.

Azt aztán nem lehet tudni, hogy a tehenet Mariska árvasága vagy a kellemesen szomorú nóta hatotta-e meg, tény és valóság azonban, hogy még másfél literrel jutalmazta az érzelmes nótát.

Mikor Mariska hátrafordult az elismerésért, apja már nem volt ott, mert közben csendesen kiment.

„Szégyelli, hogy lefőztem” – gondolta az asszony, ám az öreg Galamb talán úgy vélte, hogy egy elismerő mosoly elegendő gyermekének, még ha özvegy is.

Mert özvegy volt az asszony – de ezt már tudjuk –, és árva is, mert anyja régen meghalt, már az első világháború alatt, amikor két szép fia elmaradt valahol a csatában. A két nyomtatott tábori lap még ott van valahol a rozmaringszagú sublótban, de most már megfakult rajtuk az írás, ami akkor csontmarkába vette az asszony szívét. Markába vette, szorongatta, amíg könny csordult a szemekből, s mire elfogyott a könny, elfogyott az asszony is. Üldögélt még egy darabig, hol a napon, hol az árnyékban, és nézte az utat, amerre a gyerekek elmentek. Nézte a fákat az út mellett, a domb hajlását, ahol eltűntek az emberek és szekerek, amelyek végigmentek az úton; nézte a szélhajtotta porfelhőket, amelyek elenyésztek az erdők felett, és várta fiait, hogy majd csak feltűnnek egyszer ott, a szemhatáron.

A szeme nyitva volt akkor is, amikor így megtalálták. Sovány, száraz keze az ölében, szemében horpadt tűnődés, amely már csak néz, de nem lát…

Aztán elmaradt a vő is, s akkor Mariska hazajött.

– Magunk maradtunk, édes lányom – mondta a juhász, és a földet nézte –, és most már magunk is maradunk.

– Magunk, édesapám.

– Hát csak tedd, ahogy tudod – mondta a juhász, és kifordult a konyhából, hiszen mindent megbeszéltek. Nehéz csizmái elkopogtak a ház előtt, a konyhában csak a legyek zümmögtek, az asszony ült a nagy vászonbugyor mellett, aztán keze fejével megtörülte szemét. Sóhajtott, felkelt, a bugyrot bevitte a szobába, aztán még egyszer megtörülte a szemét, és megrakta a tüzet.

Aztán jó ebédet csinált, és bort is tett az asztalra, mert jól tudta, hogy a férfiember nehezebben viseli a bánatot, mint az asszony. Bizony ez így van. Galamb Máté akkor kezdett őszülni, és akkor mondták először, hogy: az „öreg” Galamb.

És nagyon-nagyon ritkán említette azokat, akik elmentek, ámbár ha elnézett a nyáj felett, a rengő levegő messzeségébe, sokszor gondolt fiaira, akik élhetnének, de elnyelte őket a céltalan és embertelen nagy átok, a háború.

Ezek a dolgok azonban régen voltak már, s a szálló idő egyre koptatta a bánatot, és telehányta évekkel a szomorúság mély árkait. A partok még látszanak, de az emlékezés bokrainak hulló levelei egyre jobban eltakarják a fájdalmas szakadásokat.

Mariska – be kell vallani – meghízott, mint a rendes özvegyek általában. Veszekedni alig szokott, mert hiányzott a férj, s az öreg Galambbal nem lehetett veszekedni. Az akol táján az apja maga volt a törvény; igazságos, türelmes, de kemény törvény, így Mariska csak Jancsit szidta néha, ami jót tett neki is és Jancsinak is.

– Ne piszkáld a gyereket – szólt néha csendesen az öreg juhász. – Egyszer elmondtad, másodszor már a kutya se kíváncsi rá. Az ostor csak addig ér valamit, amíg ritkán veszik elő… A zsebemet meg foltozd be, mert majdnem elvesztettem a bicsakom. Jó, hogy észrevettem, amikor kiesett.

Mariska gondolatai azonnal belebújtak a rongyos zsebbe, s elhagyták Jancsit, aki – eltekintve a fiatalság kelekótya rohamaitól – rendes legényke volt. És rokon is.

– Juhásznak való! – mondta egyszer az öreg Galamb, s ennél nagyobb dicséret azon a tájon nem volt található.

A tehénről, fejésről azonban nem esett több szó, s ezzel Mariska korlátlan uralma hallgatólagosan törvénybe lett iktatva. Vakarhatta, moshatta, etethette, fejhette, ahogy akarta, és dalolhatott neki, amit akart, mindenesetre régibb keletű nótákat, mert a tehén sem volt mai csirke, és talán torkán akadt volna a lucerna, ha Mariska valami tangómelódiával akarta volna a tejhozamot növelni.

De nem is akarta, mert talán még a fecskék és verebek is megbotránkoztak volna, akik szintén az akolhoz tartoztak, s ez ellen nem is volt senkinek kifogása. A fecskék ugyan csak márciustól szeptemberig csiviteltek a gerendákhoz ragasztott fészek peremén, de a verebek végigsanyarogták a telet is, éjjel vagy a fészek mélyén, vagy a széna között, mert ilyenkor borotvával járt a szél, a csillagfény csípett, mint a dermedés, a hold rideg gödreiből úgy csörgött a hideg, hogy szinte hallani lehetett. Természetesen szívesen aludtak volna az akol padlásán is, ahova egy kis meleg mégiscsak felszüremkedett, de a padlás veszélyes volt, mert a padlást egy kuvikcsalád foglalta el. Nem, azt egyáltalán nem lehetett mondani, hogy kuvikék rendszeresen leskelődtek volna a verebekre, mert főleg egérre, pocokra, éjszakai rovarokra vadásztak, de a verébhús kiváló (aki nem evett még verébbecsináltat, verébpörköltet, nem is tudja, mi a jó…), és a kis baglyok – ha hozzájuthattak – bizony felmarkolták az éjszakára kint feledkezett verebet.

A kuvikokon kívül egy-egy kóbor görény, sőt nyest is végigvadászta a padlást – szóval a padlást még nappal sem szerették a verebek, mert mindig homályos volt. Fészküket is inkább a pajta szellős nádtetejébe rakták. Télen pedig, akik nem fértek el a fészekben, a szénában aludtak.

És most tél van, kietlen, suttogó hajnal, amikor alig lehet elhinni, hogy az akolban majdnem négyszáz meleg szív dobog, négyszáz öntudatlan kis malom dolgozik, köztük egy újszülötté is, aki Bogáncs névre fog hallgatni, az öreg Bogáncs és Galamb Máté jóvoltából.

Az újszülött ezt persze nem tudja, hiszen alighogy meglett, és éppen csak hogy létezik.

A szél elállt, a kakas éhes, s ezért erélyes kukorékolással sürgeti a virradatot. Legyünk azonban igazságosak: akkor is sürgetné, ha nem lenne éhes. Ilyen a szokása. Hogy ez mire jó, még nem mondta meg senkinek, és nem is fogja megmondani. Faluhelyen úgy tűnik, hogy egymásnak üzengetnek ezek a sarkantyús lovagok, de itt kinek kurjongat? Messze környéken nincs másik kakas, és érces hangjával csak a csatangoló rókák nyálát csordítja. És ez veszélyes lehet, mert a róka megjegyzi a hajnali tenoristát, és tavasszal esetleg eljön látogatóba fényes nappal… igenis, fényes nappal, bármilyen lehetetlennek is látszik ez. Tavasszal már nem ilyen kopár az akol környéke, s a róka tudja, hogy mikor jöhet, és ha elkapta a tarajos dalnokot, mennyi időre van szüksége, hogy az erdőt elérje? Nagy vakmerőség ez, de a rókának fiai vannak, és ez mindent megmagyaráz.

És akkor Mariska gondoskodhatik új kakasról, ami csak látszólag kellemetlen, mert a kakast jól ki kell választani. Ez pedig szomszédolással és kiadós tereferével jár, amire az özvegynek a két szűkszavú juhász között égető szüksége van.

Ne fessük azonban az ördögöt a falra, azaz a rókát a hóra. Nincs itt semmiféle róka, csak a tyúkok pislognak vaksin a sötétben, és Csámpás nyújtózkodik, megrázva fejét, mintha két nagy füléből akarná kirázni a hajnali harsona hangjait.

Az idő, ez a géplelkű rabszolga azonban nem áll meg, mert nem tud megállni. A derengésből kinőnek a fák s az akol sarka, és a dombhátakon szürke kámzsájában végigleng a virradat.

Ekkor kattan az ajtó, be is tevődik, s az ajtó előtt megáll egy percre az öreg juhász. Felnéz az égre, szippant a levegőből, megvakarja borostás állát, maga elé néz, s összeadva a hajnali tapasztalatokat, úgy gondolja, hogy az idő nem változik. Egy kis szél alighanem lesz, de hidegebb nem lesz, és hó sincs a levegőben. Ne is legyen. Ami van, elég a vetéseknek, a legelőknek, mindennek.

Ezek után köhög párat, beleköp a vak világba, s ezzel a torokseprés véget is ért.

Az akolban még sötét van, ezért lámpát gyújt és körülnéz. Némelyik birka nyújtózkodik, a vezérürü megszagolgatja a juhász kezét, és felnéz rá, mintha azt mondaná:

– Az éjszaka semmi különös esemény nem történt… – És melléje áll a főnöknek, és kíséri, mint az altiszt a kapitányt, ha szemlét tart.

A juhásznak azonban valami hiányzik. Mi is? Persze. Hol ez a kutya?

– Bogáncs!

Csend. A birkák felemelik fejüket, Galamb ránéz a nagy ürüre, de az se tudja, hol a kutya.

– Bogáncs!

A sarokban valami kis mocorgás hallatszik, s ez azt jelenti:

– Itt vagyok, de – sajnálom – nem mehetek…

– Mi a fene van veled, csak nem kölykeztél meg, iszen nem látszott rajtad semmi…

És a darabos öreg kéz lenyúl a kutya fészkébe, amit Bogáncs enyhe morgással fogad, de a kezet megnyalja, jelezve, hogy a morgást ellensúlyozni kívánja, mert tudja, kiről van szó. Nagyon természetes, hogy a kutya ilyenkor minden más kezet megmarna, de ezt a kezet lehetetlen megharapni.

– Hát azért ne egyél meg, ha már így van… na fene, csak egyet vetettél?

Bogáncs izgatottan forog csemetéje felett, s igyekszik a juhász kezét eltolni.

– Hiába, ez csak egy… majd küldök egy kis tejet.

Azzal betakarja a fészket, és kitárja a kapu két szárnyát, mire a hideg világosság alul befolyik az akolba, s a nehéz éjszakai levegő felül füstölögve tűnik el az eresz alatt, megnyalva a zsúphéj jégcsapjait. A jégcsapok csepegni kezdenek, bent a lámpa pedig azt mondja: plutty! – és elalszik.

Mariska a fejőkével zörög a konyhában, apja pedig leül a tűzhely mellé, megrakja, és nézi a kis lángokat. Parázs még nincs, így nem veszi elő a pipát, de vágyakozva gondol rá, s azt mondja:

– Tégy félre majd egy kis aljatejet ennek a kutyának… megkölykezett.

– A Bogáncs?

Mivel kutya csak egy volt az akolban, az öreg juhász nem is válaszolt, pedig Mariska szeretett volna beszélgetni.

– Fene ezt a kutyát – mondja az asszony –, hát nem várhatott volna, amíg a birkáknak is lesz tejük?!

Választ azonban most sem kapott, hiszen Bogáncs nyilvánvalóan nem várhatott.

– Majd Jancsi nekiadja – mondta az öreg Galamb.

Mariska így végleg kikapcsolva érezte magát a reggeli diskurzusból, ezért dühösen benyitott a szobába.

– Jancsi, zabba mennek a lovak, a nap meg a hasadra süt. Szép kis juhász, mondhatom. Bogáncs már meg is kölykezett. Hány lett neki? – fordult újra apjához.

– Egy.

– Egy… hát az meg hogy lehet?

– Kérdezd meg tűle, aztán most már süss egy kis szalonnát, mert éhes vagyok.

– Akkor ezt kinek adjuk? – kapaszkodott Mariska a kis Bogáncsba. – Gyarmati Miskának is ígértem, meg a Sovány Lacinak is… aztán most melyiknek adjuk?

– Egyiknek se. A kutya öreg, a kis Bogáncs itt marad. A húsos szalonnából vágj, aztán vigyázz, hogy keményre ne süljön.

Ekkor jelent meg Jancsi az ajtóban, a jó álom összes békés jeleivel. Arca pufókan piros volt, szeme nevetőn fátyolos, és látszóan nem szégyellte magát, hogy hasára sütött a nap, és nem idegeskedett, hogy zabba mentek Mariska képzeletének lovai.

– Nem is látszott rajta – mondta Bogáncsra gondolva –, ámbár nagyon bujkált, meg a fészkit is csinálta…

– Egy lett a haszontalannak – fordított Mariska a sercegő szalonnán –, kár az ilyen vén kutyát etetni. Jót gondul majd a Sovány Laci meg a Gyarmati Miska. Azt gondujják, a többit letagadtuk… vagy talán haragszunk valamiért.

– Add ide azt a szalonnát, aztán eredj fejni, mert az akolkaput nyitva hagytam. Azok meg gondujjanak, amit akarnak, de a jószág megfázik, ha itt prézsmitálsz. Gyere, Jancsi, egyél, aztán dolgunk van.

– Talán mosakodna előbb… – zsörtölődött Mariska az utolsó szó jogán, és hóna alá csapva a fejősajtárt, kilépett a ködös szürkületbe, ahol legfeljebb sejteni lehetett a napot, de hogy Jancsi hasára sütött volna, az özvegyi rosszmájúság volt csupán.

És nemsokára felhangzott az akolban Mariska buzdító dala. A tehén – aki az emberek között Julcsa névre hallgatott – békésen táplálkozott közben, és csak olyankor nézett hátra, ha a nótának vége szakadt, mintha elismerését nyilvánította volna, egyben kérve a folytatást.

Mariska mögött Csámpás állt, és érdeklődéssel nézte a tej csorgását, ámbár – ha a nóta a magas hangok felé szárnyalt – füleit rosszallóan vitorláztatta. Amikor azonban léptek kezdtek dobogni az akol előtt, Csámpás azonnal arra fordult, és nemhiába, mert Jancsi egy darabka sós kenyérrel örvendeztette meg a négylábú kollégát.

– Mari néném, a kis tejnek itt a Bogáncs lábosa. Látta már a kiskutyát?

– Ha nekem csak annyi dolgom lenne, mint egy bujtárnak, talán láttam volna…

Jancsi nem válaszolt, mert Mariska harcias hangulatban volt, s ilyenkor okosabb volt elkerülni. Éppen ezért az akol túlsó oldalán kezdte meg az almolást, friss szalmát hintve az elfeküdt, tegnapi piszkos alomra.

Odakünn egyre világosodott, s hideg, sárga fényben kezdett ragyogni a pajta oromfala. Az erdő felől varjak úsztak dermesztő magasságban valami távoli cél felé, a pajta kihullt törmelékére sármányok érkeztek, és nem rebbentek el, ha az öreg juhász nagyobb villa szénát dobott a szénahordó saroglyára.

A széna zizegésére kirebbent egy-egy álmos veréb is a sármányok közé, aztán amikor a kakas is megjelent az akol kapujában, követve háremétől, és kukorékolva köszöntötte a napot: egyszerre reggel lett.

Jancsi végzett az almolással, s amikor a saroglyákat is megtöltötték nyárszagú szénával, és becsukták a kaput, derűs és meleg lett a nagy hodály belseje, mint a hálószobáé, amelyet kitakarítottak, kiszellőztettek, és be is fűtöttek. Az ablakokon beragyogott a nap, a szalma szikrázott, az elmúlt nyár fényes melegére emlékezve, a birkák őrölve rágták a szénát, s a sok száj, sok fog lágy súrlódása úgy hallatszott, mintha a sok kis apró malom az éjszaka hideg, sötét dermedtségét zúzta volna meleg életté.

– Bogáncs, itt a tej… – mondta Jancsi, a lábosnak kis gödröt kaparva a szalmában, de amikor keze közelebb került a bejárathoz, Bogáncs ingerülten morogni kezdett. – Ne morogj, szamár, tejet hoztam!

Bogáncs erre nem válaszolt semmit, ellenben Csámpás odaballagott Jancsihoz, mert teljesen tisztában volt azzal, hogy a „szamár” szóval csak őt illethetik. Odaballagott tehát, és meg akarta szagolni a lábost, mert Csámpás nemcsak tiszteletlen, de irigy és nagyon kíváncsi egyéniség is volt.

Jancsi nem szólt semmit, csak ült a saroglyán, és mosolygott. Aztán nevetett, mert Bogáncs várkastélya s egyben szülőotthona ajtaján, mint egy fekete rakéta, repült ki a kutya, és a szamár majd fenékre ült az ijedt hátrálásban. A kutya megmutatta ragyogó fogait, Csámpás pedig farkával csapkodva és füleit szaporán mozgatva hozta tudomására Bogáncsnak, hogy a tejet csak meg akarta szagolni.

– Eredj a helyedre – vicsorgott a kutya –, semmi keresnivalód itt! Kiskölykem van, s ha közelebb jössz – harapok!

– Nem tudtam… nem tudtam – jelezte Csámpás –, de rúgni még én is tudok!

– Egyél, Bogáncs – biztatta Jancsi, mire a kutya sietve lefetyelni kezdte a tejet, s utána a lábost ki is nyalta. – Gyere ide, Bogáncs.

A kutya előbb leült, megnyalta szája szélét, aztán odament Jancsihoz, és kissé idegenkedve tűrte, hogy megsimogassa. Pár pillanat múlva azonban elsiklott a keze alól, és besurrant a szalma alá, ahonnét csak fényes, fekete szeme villogott ki.

– Köszönöm a tejet – mondták szemei –, de most már egyedül akarok maradni a fiammal.

Három-négy nap múlva Bogáncs már többször otthagyta fészkét, de ha valaki arra közeledett, azonnal odarohant, és a látogatót a szalma alatt várta, figyelmeztető morgással.

– Ne egyen a fene ezzel a morgással – mérgelődött Jancsi az ötödik napon –, etetlek, itatlak, te meg itt acsarkodol. Itt a tejed, és most megnézem azt a híres kölyked. Gyere ki, Bogáncs! – parancsolta.

A hang most komoly volt, sőt fenyegető, és a kutya érezte, hogy Jancsival most nem lehet ellenkezni.

– Szép kövér – simogatta meg a bojtár markában a kis szőrcsomót, amely fényesre volt nyalva –, és milyen nehéz. Na, most visszaviheted.

Bogáncs végtelen óvatosan vette szájába vinnyogó kölykét, bevitte a lyukba, aztán farkcsóválva jelent meg újra a tejeslábos mellett.

– Várj még – tartóztatta Jancsi a kutyát egy darab zsíros kenyérrel. Bogáncs ezt is lenyelte, aztán megnyalta Jancsi kezét, és sűrű farkcsóválással közölte, hogy ezek után nem bánja, ha hozzányúl a kis kölyökhöz, ámbár jobb, ha ilyenkor még békén hagyják.

Az idő azonban – bármilyen nehezen mozog ilyen késő decemberben – nem állt meg, s a tizenharmadik napon látásra nyíltak a kiskutya vak szemei. Eleinte sűrűn pislogott, mintha a hamvas, bádogszínű szemek nehezen itták volna a fényt, de aztán – ha éppen nem aludt – nyitva maradtak, és lefényképezték azt a kis darab világot, ami a szalma alól látszott. Ezekben a napokban azonban inkább aludt a kis kölyök, ha éppen nem szopott, és egyre nagyobb helyet foglalt el a meleg kuckóban. Gyorsan nőtt a kis Bogáncs, és gömbölyű volt, mint az alma, amit anyjáról éppen nem lehetett elmondani. Az öreg Bogáncs sovány volt, mint a gereben, az a sokfogú, kenderfésülő eszköz, amelynek csak éles fogai és bordái vannak. De az anya ezzel nem törődött, igaz, a fiú se. Az anyák sorsa, úgy látszik, az, hogy soványak legyenek, a kölykeké meg, hogy kövérek, mert ők is sovány anyák és apák lesznek valamikor fiaikért.

A világossággal s a lyukon át látható tárgyakkal együtt színük és testük lett a hangoknak is, amelyek akár félelmetesek, akár gyanúsak vagy kedvesek voltak, beleírták jeleiket abba a kicsi koponyába, amely a kis Bogáncs növekvő értelmének naplója volt. Ha anyja ugatott odakünt, abban az ismeretlen, nagy világban, ezek a hangok biztonsággal töltötték el; ha az emberek beszéltek: ámulattal; és ha Csámpás ordított: félelemmel. A verebek csiripelése, mint haszontalan kavics hullott be a nyíláson, de ha anyja surranó léptei zizegtek a szalmán, gyomrában kellemes érzés támadt, és nyüszíteni kezdett, nehogy a kedves léptek másfelé kanyarodjanak.

Ebben az időben talpra állni még nem tudott, csak úgy hason csúszkált ide-oda, de a farka már tétován megmozdult, jelezve, hogy fontos eszköze lesz a mondanivalóknak, a hangulat kifejezésének; mintha a koponyában irányt kapott ösztön rezgése a gerincen végigfutva, a farokra bízta volna, hogy a kedveskedést, haragot vagy a vágyat közölje azokkal, akiket illet.

A kis Bogáncs kíváncsisága azonban nőttön-nőtt, s ez a kíváncsiság addig ösztökélte parányi lábait (bal első lábfején piciny fehér folttal), míg azok végül is talpra álltak. Ez a talpraállás azonban a legnagyobb mértékben ingatag volt és rogyadozó, ami nem is csoda, mert a csontok puhák, az inak lazák, az izmok pedig olyan gyengék voltak, mint az aludttej. S mindehhez a kanonoki pocak, a duzzadt sonkák… egyszóval ifjú barátunk esett, kelt, esett, kelt, de nem hagyta abba, mert feltétlenül meg kellett néznie, mi van a hangok mögött, mi van abban a mérhetetlen külső világban.

Tévedés lenne azonban azt gondolni, hogy a kis kölyköt elsősorban a látni- és hallanivalók érdekelték. Nem, erről szó sincs, mert a kiskutyát elsősorban és mindenekfelett a szimat, a szag s a beszédes illatok vonzották. Elsősorban az a mindent betöltő, általános és eggyé vált szagkeverék, ami szinte a lélegzetet, az életet jelentette: az akolszag. Ebben az anyatej, a gyapjú, szalma, széna, trágya, öreg gerendák, saroglyák, verejték és ember szaga keveredtek össze, és bár ezek közül egy-egy illat kiugrott, és közelebb jött, maga az alapkeverék megbonthatatlan maradt, és egész életében mágnesként vonzotta, mint a gyermekkor semmivel össze nem hasonlítható, egyetlen otthona. A kiskutya életében, a nagy szimatszótárban százával gyarapodtak a megismerés hasznos vagy haszontalan illatai, de ezek mindig csak a pillanatot szolgálták, váltogatták egymást, mint a rossz vagy a jó idő. Ha azonban ez a régi, avas, meleg illat szállt mindig nedves orrlyukaiba, a kis Bogáncs feledett mindent, és gondolkodás nélkül indult el feléje, mint a vízbefúló a part, az élet felé.

Ne áltassuk tehát magunkat a látás és hallás elsőrendű fontosságával. Ezek nélkül a kiskutya ugyan nehezen élhetett volna meg, de csalhatott a szem, és csalhatott a fül is az elreppenő, gyors hullámok között, azonban sose csalódott az orr, mert a szagok lassan tűntek el, vaskosak voltak és majdnem állandóak, mint egy épület vagy öreg fa a legelőszélen. A kiáltás, a hang elszáll nyomtalanul, akár a felhők árnyéka, de a szimat a valóságot őrzi, megragad, mint a kutyaszőrben a bojtorján, és a jó kutyaorr még napok múlva is megmondja, hogy merre jártak a juhász csizmái, természetesen úgy, hogy a tulajdonos is bennük volt.

És mit kezdene a kutya egy vásárban a szemével vagy a fülével, ahol a sokadalom erkölcse szerint minden élő ordít, zörög, jajgat, dalol, ugat, béget, nyerít, röfög, pöfög, berreg, s mindezt túlharsogja a hangszórók ünnepet erőszakoló bömbölése? Valószínűleg azért, hogy mindenki megutálja az ünnepet és a hangszórót is. Itt tehát nem sokat ér a fül, és a szem se, hiszen látni sem lehet, csak pár lépésre, de ott van az orr, amely ezer nyom közül kiválasztja az ismerős csizmák nyomát, és az elbámészkodott négylábú tévedhetetlenül megtalálja gazdáját, hacsak nem szállt a levegőbe, de ez a juhásznak nem szokása.

Ifjú barátunkat azonban a vásár veszedelmeitől egyelőre nem kell féltenünk. Most csak arról van szó, hogy megmássza azt a meredek magasságot, amely a hálószoba mélységét a külszín magasságától elválasztja. Ez a gödör egy jókora kalap nagyságával és mélységével egyenlő, de a kiskutya reszkető lábainak szinte megoldhatatlan feladat. A hangok, színek és szagok csábítása azonban erőszakosan vonszolja felfelé, mert egyre jobban tárul a világ, ahogy mászik a világosságra. De amint felért, azonnal gurul is lefelé. Persze aki ilyen gömbölyű, az gurul. Befejezve a gurulást, szuszog egy kicsit, aztán újra kezdi, aztán újra gurul, aztán egyszer csak felér a peremre, megkapaszkodik, és pislog a csodálkozástól. Jaj, mekkora ez az izé!

Délelőtt van: a nap ablaknyi sugárzása megaranyozza a szalmát, a birkák pihennek, és nem történik semmi, a kiskutya bontakozó értelmében azonban ez a semmi – óriási esemény.

Hogy mi történhetett volna még, nem lehet tudni, mert idősebb Bogáncs jelent meg sebes loholással, szájába kapta csavargó gyermekét, és eltűnt vele az odúban.

– Haszontalan! – mondta volna nem kis büszkeséggel, ha emberi anya lett volna. – Magától lábra állt… – De mivel csak egy sovány kis kutyaanya volt, maga alá gurította csemetéjét, szájába nyomta az élő cuclit, s álmában szoptatott, mint ahogy a kiskutya álmában szopott, erőt gyűjtve újabb tapasztalatszerzésre. Mert a kirándulás gyönyörű volt, sőt azt is mondhatnánk, hogy feledhetetlen.

Az idő azonban nem állt meg, mert nem tudott megállni, ámbár idő csak annak van, aki méri. Mivel azonban valamiképpen mindenki méri, mégiscsak van, és mindenkinek akkora, amekkorának mérni tudja. Az elefánt száz éven felül mérheti, a légy pár hónapig, s a tízéves kutya már aggastyán, de a féléves kutya már legénykorát éli, így nem lehet csodálkozni, hogy ifjabb Bogáncs pár hét alatt teljesen elvesztette hurka formáját, és lényeges tapasztalatokat szerzett az akol belső területén, sőt néha a kapuig követte anyját, megszemlélve a havas, külső világot is. Mivel azonban a hónak se íze, se szaga nem volt, ellenben kis talpát mintha megégette volna, ijedten vonult vissza az akol szalmás, meleg otthonába, élénk farkcsóválással helytelenítve a hideget. Igen, a kis Bogáncs megismerkedett a juhokkal, tyúkokkal, a Julcsa nevezetű tehénnel (ijesztő nagy állat), Csámpással, sőt a vezérürüvel is, aki egy ízben úgy fellökte a ténfergő kiskutyát, hogy az hetet bukfencezett, s utána nyüszítve siránkozott. De jött az anya, teljes anyai, sőt altiszti haragjával, belecsimpaszkodott a kosorrú egyén bal inába, és kegyetlenül megmagyarázta, hogy az ő fiát, a jövendő altisztet lökte fel. Az ürü azóta elkerüli a kiskutyát, ami – birkáról lévén szó – határozottan előrelátó cselekedet, de amit egy vezértől el is lehet várni, még ha birka is.

A kis Bogáncs azonban nem foglalkozott ilyen felesleges gondolatokkal. Ő csak a növekedéssel foglalkozott, és az életet – bár nem tudta, mi az – állandó farkcsóválással helyeselte. Közben kijöttek tűhegyes tejfogai is, amit anyja keservesen vett tudomásul, mert az élő cucligombokat a kis fogak néha felsértették.

– Nem tudsz vigyázni?! – morgott Bogáncs, és ha fia nem hallgatott a jó szóra, hasra feküdt, s ezzel beszüntette a kiszolgálást.

A kiskutya meghökkenve vette tudomásul a szűkkeblűséget, és siránkozva döfködte orrával, majd mérgesen körülugatta anyját, sőt morogva követelte az intézmény azonnali megnyitását.

Igen, az idő eljárt. Ifjú ismerősünk ugat és morog, ha kell – kissé éretlenül, mint a fiatal kakas, ha kukorékolni tanul, de a hangulatnak megfelelően. Egészen más, ha Jancsival játszik, és egészen más, ha anyja mellett csahol, akitől egyelőre fedél alatt kap oktatást a terelés alapelemeiből. Azt természetesnek tartja, hogy a birkák – még a félelmetes vezérürü is – engedelmeskednek, éppen úgy, mint ahogy anya engedelmeskedik az öreg juhász egyetlen kézlegyintésének.

– Szorítsd át űket a túlsó oldalba – intette egy alkalommal az öreg, amikor a tiszta almot terítették fel –, itt útba’ vannak.

Bogáncs azonnal teljesítette a parancsot, nyomában fiával, akinek éles csaholása úgy repkedett a gerendák alatt, mint a fecskemadár.

Az öreg számadó ekkor elmosolyodott, s amikor Bogáncs lelkendezve visszaérkezett, jelentve, hogy a parancs dolgában intézkedett, az öreg komolyan nézett a kis pumigyakornokra.

– Csak anyádra figyelj, akkor jó kutya löszöl.

A kis Bogáncs ezt ugyan nem értette, de ha már benne volt, körültáncolta ezt a meredek főparancsnokot is, és ugatva invitálta egy kis ugrándozásra.

– Énvelem azért ne jáccál – intette a juhász tiszteletre a bizalmaskodó rekrutát, mint a tábornok az újoncot, aki civil tájékozatlansággal egy vidám kis fenékverősdire szólítja fel erre a közvetlen játékra teljesen alkalmatlan feljebbvalóját.

„Na, ezzel se lehet játszani” – gondolja az újonc, és valami ilyesmi fordult meg a kis Bogáncs koponyájában is, mert a mozdulatlan öregember hangjában valami lenyűgöző csendesség volt. Ezért nem lehetett mást tenni, mint anyja után bekullogni az odúba, amelyben már alig volt hely kettőjüknek.

Pedig ahogy nőtt a kiskutya, úgy vékonyodott anyja, ami érthető is volt, mert a kölyök nemcsak szopott, hanem az öreg Bogáncsnak hozott tej legnagyobb részét is gyermeki kíméletlenséggel fellefetyelte. Aztán lefeküdt, mert több már igazán nem fért el gyomrában, de azért megbotránkozva nézte anyját, akinek csak annyi jutott, hogy az üres lábost tisztára nyalhatta. Végül is Jancsi unta meg ezt a kíméletlen önzést, mert az öreg Bogáncsból nem volt már más, mint egy kis csont, bőr, szőr és két folyton éhező, okos, fekete szeme.

Másnap reggel tehát a saroglya mögé tette a kapálódzó kölyköt.

– Egyél, Bogáncs – mondta az öregnek –, mert rúdra szárad a bőröd.

És a vén kutya nem kérette magát.

– Hát én? Hát én?… – nyüszített a kiskutya a rácson túl, s addig erőltette fejét a rács közé, amíg egy helyen feje ugyan átcsúszott, de aztán – se tűled, se hozzád – visszahúzni nem tudta. – Ujujúúú! – sivalkodott, de anyja csak éppen hogy odanézett, Jancsi pedig vidáman lóbálta lábát a jászol szélén.

– Most legalább tanulsz, szamár.

– Segítség – üvöltött a kiskutya –, megfulladok!

Az öreg Bogáncs ekkor már végzett. Egyetlen szökkenéssel átrepült a saroglyán, és jól belecsípett neveletlen kölyke combjába.

– Jujuj! Már hátulról is… – rémült meg a kiskutya, és idejében kirántotta fejét a saroglya pálcái közül, egy kis szőr és bőr hátrahagyásával.

A vén kutya ezek után még meg is rázta irigy fiát, Jancsi pedig átemelte a kölyköt, és letette az üres lábos mellé.

– Kinyalhatod… ennyit szoktál hagyni anyádnak…

A kis piros nyelv gyorsan végigtörölgette a tej nyomait, de aztán megrohanta anyját, követelve legalább a kutyatejjé átváltozott tehéntejet, és az öreg Bogáncsnak ez ellen már nem is lehetett semmi kifogása. Ami jár: az jár… Elfeküdt hát a szalmán, és a kis Bogáncs szuszogva vette munkába az első számú vezetéket.

De ettől a naptól kezdve az öreg Bogáncs rántott levest kapott kenyérhéjjal és egyéb maradékokkal, a fiú pedig kevéske tejet.

– Én is olyat akarok – erőszakoskodott a kiskutya, elhagyva saját tányérját, és beleharapott anyja fülébe, mert fejétől nem fért a leveshez.

– Harrr! – morgott Bogáncs figyelmeztetően, de mivel elérkezettnek látta az időt egy kis nevelésre, a következő harapásnál elkapta önző fiát. Nem harapta ugyan véresre, de jól megcibálta, keményen és fájdalmasan.

– Jíí… jíííí – sírdogált a kiskutya, és Jancsihoz ment panaszra –, látod, bántott!

– Hát ez így van, Bogáncs, addig kell hajlítani a vesszőt, amíg fiatal. Ilyen a kutyaiskola, ne feledd el!

És a kis Bogáncs nem felejtette el. Soha többet nem dugta fejét olyan helyre, ahova könnyen nem fért be, és soha többet nem harapta meg anyját, legfeljebb játékból, de az egészen más. Ha pedig anyja figyelmeztetően elmordult, azonnal vége szakadt még a játéknak is, mert tudta, hogy utána kínos lecke következik.

A kiskutya ezen a napon iratkozott be az iskolába.

Ezen a napon, amikor még odakünt sármányok dideregtek a szennyes havon, mert január vége felé járt az idő, és új hóra egyelőre nem is volt kilátás.

A hideg tartotta magát, a patak fázós sistergéssel ugrott át a köveken, de – ahol lehetett – inkább megkerülte őket, és sietve bújt a parti jég vagy a hópadok vastag párnája alá. A dermesztő víz azonban nem mindenkit ijeszt meg, és vannak látszólag könnyelmű lények, akik ilyenkor is fejest ugranak a jeges vízbe, amelynek már látásától is összeveri az ember a fogát.

Ilyen például csodálatos, kéken ragyogó kis madarunk: a jégmadár. Alig nagyobb a verébnél, s amikor füttyögetve száll a patakok felett, mintha zöldeskék drágakő repülne a levegőben. Aztán megül az ágon, fejét behúzva, mozdulatlanul, de a következő pillanatban már eltűnik a víz alatt, s mire szemünk megrebben a csodálkozástól, már újra ott ül az ágon, mintha káprázat lett volna az egész. De mégsem az, mert – lehetséges? –, igen, fickándozó kis halat tart a szájában. Persze nem sokáig, mert egy nyelés, s a halacska eltűnik a nagyon is élő, csillogó koporsóban.

A kis madár pedig füttyent egyet, jelezve, hogy jólesett, és szélsebesen száll másik leshelyre, másik halacskáért, mert a mozgalmas élet és jeges vadászat alapos táplálkozást kíván.

A parton ritka nádszálak ácsorognak, és bugáik zászlaja holtan leng a legkisebb szélben, a nádszálak tövében egy-egy fácán lapul, mert itt érte a virradat, és holnap talán korábban indul el valamelyik sűrű szederbokor alá, amely majdnem minden veszedelem ellen biztos menedék.

Az persze előfordul, hogy vadászok jönnek, mindenféle nagyfülű kutyákkal, amikor csak a szárnyak segítenek, de ilyenkor csattan a puska, és a tél másnap hiába keresi tollas kis híveit.

A lövések csattanása aztán elpuhulva ugrándozik a völgy felett, a gyertyás öregerdő álmos visszhangjában, és szitálni kezd itt-ott az ágak zúzmarája, ami már úgyis lekívánkozott a földre.

Az öreg Galamb ilyenkor megáll a szénarakodásban, vagy saroglyavesszők faragásában.

– A, hallod?

Jancsi csak arra néz, ahol a durranásokkal játszanak a havas domboldalak, jelezve, hogy persze hogy hallja. Még a száját is nyitva hagyja, mert tátott szájjal jobban lehet hallani, és képzeletében megjelöli a helyet, ahol a vadászok járnak.

– Az égett vágást járják.

És tovább vágják a vesszőt, fúrják a lyukakat, de gondolataik egy csapán szaladnak, s ahogy hullik a forgács halomba, úgy állapodnak meg egyetlen szó nélkül. Csak este, amikor a számadó leveri nadrágjáról a fűrészport és szijácsot, akkor mondja:

– Kinézel?

– Persze.

– Bogáncsra vigyázz! Pihentesd. Öreg kutya, könnyen elapad a teje…

És másnap hajnalban – a kuvik még az akol üstökén bámulta a megfogyatkozott holdat – Jancsi már beszólt, az akolkaput kissé kinyitva, a sötétségbe:

– Bogáncs!

Az öreg Bogáncs már éberen leste a lépteket – természetesen pontosan tudta, hogy azok Jancsi léptei –, és úgy tűnt a bojtár csizmája elé, hogy az észre se vette.

– Bogáncs!

– Itt vagyok – mondta volna a kutya, ha ember lett volna –, hát vak vagy?

De Bogáncs nem volt türelmetlen, és nem gorombáskodott, mert csak egy szerény kis kutya volt, ezért lábát Jancsi csizmájára tette, és ez a mozdulat azt mondta: „Itt vagyok, és várom a parancsot.”

– Hát mért nem szólsz, öreg, nem látod, hogy nem látok?

Erre Bogáncs már igazán nem tudott mit mondani, és többszörös nagyanya, sőt ükanya lévén, egyáltalán nem haragudott meg, hogy a bojtár öregnek titulálta. Nem, a vén kutya jól tudta, hogy ő bizony öreg, és egyáltalán nem hasonlított azokhoz az emberi asszonyságokhoz, akik menyecskeként illegették magukat, tarsolyukban csodaszerekkel és receptgyűjteménnyel, mert lejáró szervezetükben hol ezt, hol azt a rugót kellett megolajozni, hol pedig a külsőségeket vakolni, meszelni, szóval tatarozni.

Az öreg Bogáncsnak minden porcikája rendben volt, egyenletesen kopott, sose fájt semmije, mert olyan természetesen élt, mint az égerbokor a tóparton – leszámítva az emberi környezetet –, és ha majd eljön az idő, az ellobbanás ideje, csodálatos szervezetének minden kis porcikája egyszerre áll meg, mint az óra, amely lejárt, és nem lehet többet felhúzni. Akkor majd Bogáncs sóhajt egyet – de csak egyet –, és élő valósága titokzatosan elenyészik, mint a pára.

Kár azonban az ördögöt a falra festeni, mert egyrészt az ördög se tudja, milyen egy ördög, másrészt az akol fala még nappal se alkalmas festegetésre.

Bogáncs megszagolta a Jancsi hóna alól lelógó zsákot, és nagyon csendesen vakkantott egyet.

– Vadászni megyünk… hűha… vadászni megyünk! – mondta ez a lefojtott vakkantás, amelynek tompasága a kutyáknál suttogásnak számított, s egyúttal az is benne volt, hogy Jancsi legyen nyugodt, további hangosság nincs, ő már tudja, miről van szó.

A hó ropogott, a köd lehentergett a völgybe, ahol hidegebb lett egyszerre, mintha a virradat csörgött volna végig a patak nyers, hajnali vize felett.

Jancsi és Bogáncs azonban nem fázott. Átugrották a keskeny vizet, s a túlsó oldalon kapaszkodtak felfelé, azaz csak Jancsi kapaszkodott, míg Bogáncs könnyű teste szinte repült a havon.

– Ne siess, Bogáncs – suttogott Jancsi –, ráérünk. Aztán meg nem is látok semmit.

Bogáncs rövidebbre fogta kilengéseit, mert az ember nyilván akar valamit. A suttogásban fékezés volt, éppen úgy, mint a kiáltásban: lódítás.

Amikor felértek a legelő közepére, Jancsi odahívta a kutyát, és leterítette a zsákot.

– Ülj rá, Bogáncs, meg kell beszélnünk a dolgot.

Bogáncs ráhasalt a zsákra, és nézte az embert, aki hangosan gondolkodott.

– Szóval megnézzük a bokrokat és az égett vágás alatt az erdőszéli csepőtét is. Imitt-amott, tudod, mert a kerülővel nem jó találkozni. A kerülő irigy disznó… ugye, tudod?

Nem, Bogáncs nem tudta, hogy mi az irigység, de homályosan tudta, mi a kerülő – a vadőr –, és pontosan tudta, mi a disznó. Az összefüggést azonban nem értette, de vakon megbízott Jancsiban, és hevesen csóválta a farkát, ami annyit jelentett, hogy lesz, ami lesz, ő nekimegy a disznónak is és a vadőrnek is, ha Jancsi úgy parancsolja.

Mindezekből kitűnik, hogy hajnali vadászaink tilosban cserkésztek, s a vadőrrel való találkozás esetleg kellemetlen következményekkel járhatott volna. Természetesen ez a vadászat nem volt igazi vadászat, ámbár puskákra, a tegnapi lövöldözésre volt alapítva. És a megsörétezett nyulakra, fácánokra, rókákra, amelyek látszólag egészségesen tűntek el a zúzmarás bokrok szövevényében, de már magukban hordták az elmúlást néhány szem sörét alakjában. A lövés csattanása olyan, mint az ostorcsapás, amelynek sudara a vad bőrére vág. Nem is nagyon fájdalmas, de jön az éj, a sötétség, a láz, a félelem, mert sérült a láb, és sebes a szárny. S ha mélyre csúszott a sörét, a vad elbújik a lövés után, és pár perc múlva vége. Ezek aztán sose kerülnek elő, csak a galagonyabokor lesz dúsabb, a kökény virágosabb, az iszalag vastagabb, mert a téli hóban szétmállott test átalakult, és felvándorolt a rügyekbe, ágakba, virágokba.