Nógrádi Gábor

Nem vagyok Samu!

Samu és Papa 2.

MÓRA KÖNYVKIADÓ

PIKLER ÉVA rajzaival

Borítórajz: RITTER OTTÓ

Sorozatterv: LONOVICS ZOLTÁN

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve

a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban: www.mora.hu

© Nógrádi Gábor, 2011

© Móra Könyvkiadó, 2011

Alapítva 1950-ben

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó Zrt.

E-mail: mora@mora.hu

Honlap: www.mora.hu

A kiadásért felel Janikovszky János, a Móra Könyvkiadó Zrt. elnök-vezérigazgatója

Felelős szerkesztő: Dóka Péter Műszaki vezető: Diósi Katalin

A digitális kiadás gondozója:

Digitalbooks.hu Kft.

http://www.digitalbooks.hu

A digitális kiadás készítői mindent elkövettek, hogy a mű minden e-könyv-olvasó eszközön, illetve szoftverben hibamentesen jelenjen meg. A törekvésünk ellenére előforduló problémákkal kapcsolatban kérjük, keresse meg kiadónkat, és megpróbáljuk orvosolni a problémát!

ISBN 978-963-119-318-3

1.

Papa könyve

Éppen kijöttem a szobából.

Pontosabban: a szobánkból, ami lüke-Bibi húgommal közös, mióta Papa elfoglalta az enyémet. (Kösz, Papa!)

Szóval éppen kimentem a nappaliba a szobánkból, hogy sürgősen keressek valami csokit vagy kekszet gyógyírnak életem nagy fájdalmaira, amikor Papa jobb tenyerét hirtelen a mellkasomnak támasztotta, és megállított.

– Tudod, miért unatkozol, Samukám? – harsogta az arcomba. – Mert nincs egy jó könyved!

Mit mondjak? Felforrt az agyvizem.

– Egy: nem unatkozom! – vicsorogtam. – Kettő: van jó könyvem! Három: ne Samukázz folyton! Nem vagyok Samu! A keresztnevem: Adorján! Szótagolva: A-dor-ján!

(Mondjuk utálom a nevemet, de a Samukázást még jobban!)

– Jól van, Samukám – mondta Papa –, nem Samukázlak, de megismétlem...

– Lalalalalala! – daloltam hangosan, hogy ne halljam Papa agymenését, mire Anya persze rögtön kinézett a konyhából, mert nem tudta, kit ölnek.

– Hülye vagy, kisfiam, vagy elment az eszed? – kérdezte a maga szeretetteli anyás modorában, és visszament vacsorát főzni.

Papa persze még mindig a mellkasomon tenyerelt, és lökte a sódert:

– Látom, amit látok. Unatkozol.

– Na, most tévedsz! – morogtam dühösen Papára. – Egyáltalán nem unatkozom, oké? És támaszkodj az Európai Unióra, ne rám! Engednél tovább menni? Sürgős dolgom van!

Papa mintha nem is hallotta volna. Szabad bal kezével megvakarta a feje búbját, mint aki éppen gondolkodik, vagy viszket a feje.

– Szóval nem unatkozol?

– Nem! Nem! Nem! – lihegtem a Papa arcába. – Értesz magyarul?

– Egy kicsit – bólintott Papa. – Te azonban nem mostál fogat.

– Mi? – kaptam hátra a fejem. – De igenis mostam.

– Tegnap – mondta Papa.

– Nem tegnap – mondtam én. – Ma reggel.

– És most délután hat óra van – mondta Papa. – Samukám, minden étkezés után fogat kell mosni. Nem tudtad? Ha így rálehelsz Eszterre, a kiscsaj beszédül a pad alá.

Néztem a Papára, de szemmel nem lehet ölni.

Ő aztán tudja, hol van a legsebezhetőbb pontom. Naná hogy Eszter!

– Oké – mondtam. – Megyek fogat mosni. Most boldog vagy?

– Samukám – vette el a tenyerét a mellemről Papa –, én akkor vagyok boldog, ha te boldog vagy.

Számoltam tízig, mert egy iskolapszichológus két éve azt mondta, amikor elvittek hozzá, mert összerugdostam Lebényit, aki csúnyát mondott Anyára, hogy ha hirtelen dühös leszek, számoljak tízig.

Most azért kellett számolnom, mert majdnem azt mondtam a Papának, hogy: „Ha boldoggá akarsz tenni, menj vissza Nyíregyházára, légyszí! És szeretni foglak a sírig!”

Harmincig számoltam, az a biztos, aztán elmentem fogat mosni.

Papa persze öt másodperc múlva megjelent a fürdőszoba ajtajában.

– Azért gondoltam, hogy unatkozol – magyarázta nyugodtan, mivel tudta, hogy tele a szám fogkrémmel, és így nem tudom leállítani –, mert félórája kijöttél a szobádból, gyümölcsös joghurtot nassoltál, aztán bekapcsoltad a tévét, néztél valami eszement mosószappan-operát öt percig, aztán kikapcsoltad, majd bementél a kamrába csokit keresni, de nem találtál, tehát rágcsáltál egy kis mogyorót. A mogyorózást követően az ablakhoz álltál, és elmélyülten piszkáltad az orrodat. Így volt? Így volt. Ha ez nem unatkozás, akkor micsoda?

Dühömben hirtelen akartam válaszolni, amitől lenyeltem a fogkrémet habbal együtt.

– Mi van, Samukám? – ütögette a hátamat Papa, mert fuldokolva köhögtem, miközben színes fogkrémbuborékokat köpködtem tucatszám. – Te így mosol fogat? Nem kell lenyelni a fogkrémet. Azt ki kell köpni. És mindig körkörösen sikáld a fogaidat! Három percig alul, három percig felül.

Valami ijesztően állati hang törhetett ki belőlem, ami egy hiéna üvöltését keverte egy haldokló elefánt halálordításával, mert Papa udvariasan kiugrott a fürdőszobából, és becsapta az ajtót.

Húsz perc múlva, amikor már az ágyamon feküdtem, és azon gondolkodtam, milyen boldog Lebényi, akinek a nagyapja a Déli-sarkon meteorológus, kopogtatást hallottam.

– Nem szabad! – üvöltöttem, mire kinyílt az ajtó, és belépett Papa. – Azt mondtam: nem szabad!

– Bocs! – mondta Papa. – Nem hallottam. De ha már itt vagyok, nézd, mit hoztam. – És felemelt egy könyvet. – Ezt olvasd el, nem fogsz unatkozni!

„Már megint kezdi! – gondoltam. – Most hányig számoljak?”

– Az olvasás a legjobb hobbi, kisunokám! A Mama is sokat olvasott. Én is. És ez a könyv, hidd el, letehetetlen – mondta, és letette az ágyamra Erich Kästner A két Lotti című regényét, meg egy csomag kekszet.

– Papa! – néztem a nagyapámra, akinek úgy ragyogott az arca, mint Anyának este, ha bevakolja krémmel. – Én ezt a regényt már kétszer olvastam.

– Nem baj, Samukám! – mondta Papa. – Figyeld meg, harmadjára még sokkal jobban fog tetszeni. – És ezzel kiment.

Megőrülök!

Vagy átmegyek vámpírba, és Papának annyi!

Idegbajomban felkaptam a könyvet, kinyitottam, hogy széttépjem darabokra, papírfecnikre! És az egészet megegyem, felzabáljam, ha megfúlok, akkor is!

Na most a könyv ott nyílt ki, ahol a két Lotti, akik valójában ikertestvérek, először találkoznak a busznál.

„A kocsiajtó keretében végül fölbukkan ingóságaival a huszadik kisleány is. Komoly nézésű jószág [...] nyugodtan lemászik a lépcsőn. Lent aztán zavart mosollyal néz körül. Hirtelen meghökken, s tágra nyitja a szemét. Rábámul Luiséra. Most Luise is kimereszti a szemét. Riadtan fürkészi a jövevény arcát.

A többi gyermek és Ulrike kisasszony döbbenten nézeget egyikről a másikra. A kocsivezető hátratolja a sapkáját, megvakarja a fejét, a száját meg tátva felejti. Vajon miért?

Luise és az új kislány a megszólalásig hasonlítanak egymásra.”{1}

– Vacsora! – riasztott fel az olvasásból Papa hangja egy óra múlva. – Samu! Bibi! Kezet mosni!

Éppen ott tartottam, hogy az anya megtudja: Lotte nem is Lotte, hanem Luise. Fantasztikus rész!

„A tányérok cserepekben hevernek a földön. Luise elejtette őket. Szeme tágra nyílik a rémülettől.

– Luise! – ismétli az asszony szelíden, és kitárja a karját.

– Anyukám!

A gyerek úgy kapaszkodik anyja nyakába, mint a fuldokló, és szenvedélyesen zokog. Az anya térdre roskad, és remegő kézzel simogatja Luisét.

– Gyerekem, édes gyerekem!”

Persze hogy folytak a könnyeim, miközben szopogattam a kekszet, hogy minél tovább tartson.

De Papa hangja megint betört a szobába:

– Gyerekek! A fületeken ültök? Vályúhoz!

– Nem vagyok éhes! – ordítottam ki.

Istenem! Mért éppen az én Papám ilyen?

És mért van mindig igaza?

2.

Állatorvos leszek

– Na és azt tudod már, Samukám, hogy mi leszel, ha nagy leszel? – állt Papa a tévé elé, amikor éppen a legutolsó részt néztem a Manuela rózsája című sorozatból. Naná hogy most akarja a jövőmet kikalapálni, amikor Manuelát elhagyta a szerelme, mert az apja kényszerítette, hogy menjen hozzá Garciához, aki gazdag, különben tönkremennek, mert a cukorfának vagy minek most nincs ára, és erre Manuela szerelme ellovagolt a naplemente felé, mert inkább feláldozza izzó érzéseinek bokrát, mint hogy ártson a szerelmének, akinek, ha kivillan a combja, nekem mindig melegem lesz, de ezt csak te tudhatod, kedves naplóm.

Mélyen érintett ez az ellovaglás, mert én is pontosan így vagyok Eszterrel. Bármit megtennék érte, hogy neki jó legyen. Megcsókolnám, megölelném, szóval bármit megtennék, az ellovaglást leszámítva, mert hülye azért nem vagyok.

Itt tartottam, amikor Papa bejött a képbe.

– Odébb állnál, ha szépen megkérlek? – néztem a nagyapámra, miközben igyekeztem mögé lesni, hogy lássam Manuela meglibbenő szoknyáját.

– Hova odébb, Samukám?

– Az előszobába, a kertbe vagy Nyíregyházára, nekem mindegy, csak ne takard a képernyőt!

Papa szomorúan ingatta a fejét, és nem mozdult.

– Én a jövődért aggódom, Samukám, és akkor te ilyen idióta sorozatokat nézel?

– Papa! – vicsorogtam. – Nem tudnál egy félóra múlva aggódni a jövőmért, amikor vége lesz a Manuelának? Ezt a részt már meg sem ismétlik! – És miután Papa nem mozdult, csak nézett nagyra nyitott szemmel, még odavetettem: – Állatorvos akarok lenni! Már mondtam! És most légy szíves...!

De Papa nem volt szíves.

Sőt a magasba kapta a karját, és elvigyorodott.

– Hát ez az, Samukám! Erre emlékeztem én is. Kapaszkodj meg! Most beszéltem egy nyíregyházi barátommal. Az állatorvosi egyetemen dolgozik. Professzor! Meghívott, hogy mindent megnézhess, mielőtt végleg döntenél! Tudod, milyen nagy dolog ez?

Köd szállt az agyamra. Ki hívott meg? Hova hívott?

Csak azt tudtam, hogy Papa miatt nem láthatom a Manuela rózsája utolsó részét.

Bámultam a nagyapámat, és arra gondoltam, mennyi büntetést kapnék, ha most vérfarkassá válnék, és behamiznám. Vajon figyelembe vennék a hirtelen felindulást, és hogy egy szegény szerencsétlen ártatlan kiskorú vagyok, akinek még a Manuela rózsáját sem engedik nézni?

– Várnak minket az állatkórházba! – ismételte Papa. – Vagy most megyünk oda, vagy soha!

– Miért most? – nyöszörögtem, és megpróbáltam Papa kiterjedése mellett legalább Manuela szoknyájának a libbenését látni. – Miért pont most?

– Azt kérdezed, Samukám, miért? – nézett rám Papa boldogan csillogó szemmel. – Azt kérdezed: miért most?

– Azt! – vicsorogtam. – Igen, azt! Azt!

– Mert kiscsikó születik! – mondta Papa, és mélyen beszívta, majd kifújta a levegőt, mint egy politikus a tévében, aki éppen megmondta a tutit.

– Kiscsikó? – kérdeztem halkabban, mert ez azért nem semmi. Egy kiscsikó születése már majdnem olyan izgalmas, mint a Manuela rózsája. Pláne ha holnap elmondom a suliban, hogy ott voltam és végignéztem, amikor egy kiscsikó kijött a nagy csikóból...

–A kanca már vajúdik – mondta Papa. – Sietnünk kell!

És siettünk.

Attól kezdve nem szóltam semmit.

Kicsit izgultam.

Biztos lesz egy nagy ló nagy hassal, aztán az állatorvos professzorok megoperálják, és egy perc múlva mellette fog állni a kiscsikó csillaggal a homlokán, ahogy abban a filmben, aminek az volt a címe, hogy... Mi is volt a címe? Na, mindegy!

Ha én ezt holnap elmesélem, Eszter tutira lehidal a csodálattól, Lebényi meg csikorgatni fogja a fogát az irigységtől.