First published in 2022 by Cryptid Press and by Tor, an imprint of Pan Macmillan

Copyright © Travis Baldree 2022

Borítófestmény: Carson Lowmiller

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2022

Hungarian translation © Fumax Kft., 2022

Fordította: Dobószéli Eszter

Szerkesztő: Sepsi László

Korrektúra: Fumax

Ebook: Hársfai László

Felelős kiadó: Németh Vladimir

További információ kiadványainkról és kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978 963 470 297 9

Mindenkinek,
aki valaha elgondolkodott azon,
hová vezet a másik út…

PROLÓGUS

Viv húsos cuppanással temette kétkezes kardját a szkalvert koponyájába. Feketevér lüktetett a kezében, izmos karja megfeszült, ahogy szétspriccelő vérsugár kíséretében visszarántotta a kardot. A szkalvertkirálynő elnyújtott, remegő nyögést hallatott… majd hatalmas robajjal összerogyott.

Viv nagyot sóhajtva térdre zuhant. Újra a hátába nyilallt az ismerős fájdalom: egyik hatalmas kezének ujjperceivel megmasszírozta a derekát, hogy szabaduljon tőle. Miután letörölte az arcáról az izzadságot és a vért, a halott szörnykirálynőre meredt. A háta mögött éljenzés és kiáltások visszhangzottak.

Közelebb hajolt. Igen, ott volt, éppen az orrnyílás fölött. A bestia feje kétszer olyan széles volt, mint ő: megszámlálhatatlan szeme és valószínűtlenül sok foga mellett óriási, előreálló álkapoccsal, pofája közepén pedig húsos nyílással… Pont, ahogy olvasta.

A résbe döfte az ujjait, és szétfeszítette. Sápadt, aranyszínű fény ragyogott fel. A nő egész kezét a húsos lyukba csúsztatta, öklével rámarkolt a sima felületű zsigergombócra, és megrántotta. Szakadó szövet hangjának kíséretében sikerült kitépnie.

Fennus állt meg a háta mögött; érezte a kölnije illatát.

– Ez lenne az? – kérdezte a férfi mérsékelt kíváncsisággal.

– Ja – nyögte Viv, és Feketevért mankónak használva talpra állt. Anélkül, hogy megtisztította volna, a gombócot – pontosabban követ – a fegyverszíjáról lógó egyik kis erszénybe tömte, majd a vállának vetette kétkezes kardját.

– És tényleg nem kérsz semmi mást? – hunyorgott rá Fennus. Hosszúkás, gyönyörű arcán látszott, hogy remekül szórakozik.

Kezével a barlang fala felé intett, ahol a szkalvertkirálynő irdatlan mennyiségű kincset temetett megkeményedett nyálkarétegek alá. Szekerek, ládák, lovak és emberek csontjai lógtak arany, ezüst és drágakövek halmai között: elmúlt évszázadok ragyogó maradványai.

– Ja – ismételte meg Viv. – Ezzel rendben vagyunk.

A csapat többi tagja is hozzájuk lépett. Rőt, Taivus és a kis Gallina magukkal hozták a győztesek fáradt, ám diadalittas cseverészését. Rőt kifésülte a szakállából a mocskot, Gallina a hüvelyébe csúsztatta két tőrét, a magas és éber Taivus hangtalanul suhant mögöttük. Remek csapat voltak.

Viv elfordult tőlük, és a barlang bejárata felé indult, ahonnét halvány fény szűrődött be.

– Hát te meg hová mész? – kiáltott utána Rőt, azon a rekedt, barátságos hangján.

– A szabadba.

– De hát… Akkor te nem…? – kezdte Gallina.

Valaki lepisszegte; valószínűleg Fennus.

Viv egy egészen kicsit elszégyellte magát. Gallinát kedvelte a legjobban, és talán szánhatott volna némi időt arra, hogy megmagyarázza ezt az egészet.

Csakhogy most már vége volt. Minek húzná tovább? Nem akart beszélni a dologról, és ha leáll társalogni, még a végén meggondolja magát.

Huszonkét év kalandozás után Viv elérte a saját határait, már ami a vért, sarat és szarakodást illeti. Egy ork élete az erőről, erőszakról és a hirtelen, könyörtelen halálról szólt. Átkozott legyen, ha hagyja, hogy az övé is így érjen véget.

Eljött az ideje, hogy belevágjon valami másba.

1

Viv megállt a reggeli hűvösben, és szemügyre vette a lába alatt elterülő széles völgyet. Fövenypart kiemelkedett a ködtengerből, amely a várost kettészelő folyó partjain szitált. Itt-ott réztetejű tornyok csillantak meg a napfényben.

A hajnal előtti sötétségben bontott tábort, hosszú lábain hamar letudta az utolsó néhány mérföldet. Feketevér nehéz volt a hátán, a Szkalvertkő eldugva az egyik belső zsebében. Mintha csak egy kemény, összeaszott alma lenne – néha ösztönösen megérintette, hogy megbizonyosodjon róla: még mindig ott van.

Bőrtáska lógott a vállán, megtömve jegyzetekkel és tervekkel, némi kétszersülttel, egy erszény platinacsittel és más válogatott drágakövekkel, valamint egy aprócska, különös szerkezettel.

Ahogy követte az utat lefelé a völgybe, lassan felszállt a köd; egy magányos földműves szekere zötykölődött el mellette, lucernával megrakodva.

Viven izgatott lelkesedés lett úrrá, valami, amit már évek óta nem érzett: mint egy csatakiáltás, amit alig tudott magában tartani. Eddig soha életében nem készült ennyire egyetlen pillanatra sem. Sokat olvasott, kételkedett, kutatott és küzdött, míg végül Fövenypart mellett döntött. Mire minden más várost lehúzott a listájáról, már teljesen biztos volt a dolgában. Most ez a meggyőződése bolond meggondolatlanságnak tűnt, és mégis: lelkesedése cseppet sem hagyott alább.

Fövenypartot nem vette körül fal. Messze túlnőtte egykori megerősített határait, de Viv még így, falak nélkül is érezte, hogy valami határához érkezett. Időtlen idők óta nem fordult elő, hogy tovább maradt volna valahol néhány éjszakánál, ameddig egy-egy munkája tartott. Most pedig arra készült, hogy letelepedjen egy városban, ahol összesen talán háromszor járt egész életében.

Megállt, és óvatosan körülnézett, mintha nem lett volna az út teljesen üres – a parasztembert már rég elnyelte a köd. Előhúzott egy darab pergament a bőrtáskájából, és elolvasta a rajta álló szavakat.

Ím, közel a taumikus vonalhoz

a Szkalvert Köve lángra lobban,

szerencse cseng, barátot vonz,

kívánságod teljesül nyomban.

Viv óvatosan újra a táskába süllyesztette a pergament, és helyette elővette a szerkezetet, amelyet múlt héten vásárolt egy taumista akadémikustól Arvenne-ben: egy varázsvesszőt.

A kicsi, fából készült orsót rézdróttal tekerték körbe, ami elfedte a belévésett rúnákat. A tetejére egy vájatba villacsont alakú kőrisbotot illesztettek, hogy szabadon tudjon forogni. Ahogy a tenyerébe fogta a szerkezetet, érezte, hogy a rézdrót magába szívja a keze melegét. Az orsó alig érezhetően megrándult.

Legalábbis elég biztos volt benne, hogy így történt. A taumista bemutatója alatt nagyobb erővel rángatott. Vivben hirtelen felmerült, hogy az egész talán csak vásári mutatvány volt, de ezt a gondolatot elhessegette. Íratlan törvény, hogy azok, akik állandó lakhellyel rendelkeztek, igyekeztek nem átverni egy náluk kétszerte nagyobb orkot, aki eltörhette a csuklójukat, ha véletlenül túl erősen rázta meg a kezüket.

Viv vett egy mély levegőt, és maga előtt tartva a varázsvesszőt, bemasírozott Fövenypartba.

Viv belépett a városba, és ahogy haladt, Fövenypart egyre hangosabban ébredezett. A külváros épületei főként fából készültek, némi alapozásként szolgáló folyami kővel tarkítva. Ahogy beljebb merészkedett, egyre több lett a kő is, mintha a város utcái a korral elmeszesedtek volna. A saras földutakat felváltották a kavicsos dűlők, ezeket pedig a városközpontban a macskakő. Templomok és tavernák zsúfolódtak a terek köré, amelyeken minden bizonnyal olyan emberek szobrai álltak, akik egykor legalábbis fontosak lehettek.

Ekkorra a varázsvesszőt illető minden kétsége elpárolgott. Most már határozottan érezte a húzást, mintha élőlény lenne: az apró rezdülések kitartó rángatássá alakultak. A kutatása nem volt hiábavaló. Nyilvánvaló, hogy a város alatt leyvonalak húzódnak: a taumikus energia erőteljes sugárútjai. A tudósok vitatkoztak azon, hogy vajon ott alakultak ki, ahol emberek telepedtek le, vagy éppen fordítva, a vonalak vonzották magukhoz a különböző népeket, mint télen a meleg. Vivnek azonban csak az számított, hogy itt voltak.

Persze az csak a kezdet, hogy talált egy működő leyvonalat.

A villacsont alakú kőris jobbra-balra rángott, előbb az egyik irányba húzva, majd mint a horogra akadt hal, homlokegyenest a másikba. Egy idő után már rá sem kellett néznie, elég volt éreznie. Viv így több figyelmet szentelt az épületeknek, amelyek mellett elhaladt.

A szerkezet végigvezette a főbb útvonalakon és az ezeket összekötő, kacskaringós sikátorokon, el a kovácsműhelyek, olcsó szállók, piacok és fogadók mellett. Az utcán kevesen voltak hozzá hasonló termetűek, és a legtöbben nagy ívben kikerülték. Feketevér látványa általában ezzel járt.

Keresztülvágott a várost ellepő megannyi illatfelhőn: sülő kenyér, ébredő lovak, nedves kő, izzó fém, virágos parfüm és állott trágya. Csupa olyan szag, amilyet minden városban megtalál az ember, csak itt mind mögött érződött még a folyó reggeli illata is. Néha az épületek között látta felvillanni a malom vízkerekének lapátjait.

Viv hagyta, hogy a varázsvessző vezesse. Néhány alkalommal olyan erősen húzott, hogy az ork megállt szemügyre venni a közeli épületeket, de aztán csalódottan ment tovább. A vessző ilyenkor egy darabig ellenállt, aztán mintha feladta volna, és más irányba kezdett húzni.

Végül egy igazán erős rántás után Viv megállt, félig szinte kábultan: megtalálta, amit keresett.

Nem a Fő úton – az túl szép lett volna –, de csupán egyetlen utcával beljebb. Petróleum utcalámpák sorakoztak az út teljes hosszán: éppen nem égtek, de éjszaka hasznosak voltak, hogy ne késeljék meg az embert. A Vöröskő utca épületein már látszott a koruk, de a tetejük egyetlen kivétellel jó állapotban volt. És a varázsvessző pont itt rántott egyet Viven, hogy közelebb húzza.

Ahhoz képest, hogy egykor milyen célt szolgált, az épület kicsi volt. Megviselt cégér lógott az utolsó megmaradt vaskampón – PARKIN BÉRISTÁLLÓJA –, a dombornyomott betűkről pedig rég lepergett a festék. Két hatalmas, fémvasalatos faajtaja résnyire nyitva állt, a keresztgerendát nem messze a falhoz támasztották. Mókás módon egy kisebb, ork méretű ajtó állt lelakatolva a főbejárattól balra.

Viv bedugta a fejét, és szétnézett. A tetőn lyuk tátongott, fény szűrődött be rajta, és egy maréknyi agyagzsindely hevert törötten a hat karám közötti széles folyosón. Kétes megbízhatóságú létra vezetett a tetőtérbe, balra pedig egy apró iroda nyílt, hátsó szobával. A vályúból a helyiség hátuljában rothadó szalma savanyú szaga szállt. A fénysugarakban táncoló por mintha sosem ülepedett volna le.

Tökéletesebbet nem is remélhetett volna.

Eltette a varázsvesszőt.

Újfent kilépett az utcára az egyre nagyobb forgalomba, és észrevett egy csontos vénasszonyt, aki a verandát söprögette a másik oldalon. Viv egészen biztos volt benne, hogy érkezése óta ezt csinálta, a küszöbnek lassan ragyognia kellett, de a vénasszony továbbra is eltökélten hadakozott vele, miközben kétpercenként lopott pillantást vetett a jövevényre.

Viv átvágott az utcán. Az öregasszonyban volt elég tartás, hogy meglepetést színleljen, és még valami mosolyszerűt is magára erőltetett.

– Tudja, kié ez a hely? – kérdezte Viv, és a béristállóra bökött.

Az öregasszony fele olyan magas sem volt, mint ő, és nyújtózkodnia kellett, hogy találkozhasson a tekintetük. Arca annyira ráncba szaladt az összpontosítástól, hogy a szeme szinte eltűnt.

– A béristálló?

– Egen.

– Nossss… – Elgondolkodva nyújtotta el a szót, bár Viv látta rajta, hogy semmi gond a memóriájával. – Az öreg Ansomé, ha nem csal az emlékezetem. Sosem volt jó feje az üzlethez, sem a kereskedéshez… sem a férjúri kötelességekhez, ha hinni lehet a feleségének.

Viv figyelmét nem kerülte el, ahogy az asszony sokat sejtetően felvonta a szemöldökét.

– Akkor nem Parkiné?

– De nem ám. Csak Ansom túl garasoskodó volt, hogy lecserélje a cégért, miután megvette a helyet.

Viv vidáman elmosolyodott, előbukkantak feltűnő alsó agyarai.

– Van bármi ötlete, merre találom?

– Meg nem mondom biztosan. Bár úgy hiszem, azt csinálja, amihez mindig is értett. – Korsót mímelve felemelte az egyik kezét. – Én a helyedben a Kicsontozó közben keresném. Hat utcával arrébb lesz – intett dél felé.

– Ilyen korán reggel?

– Ezt az egy dolgot komolyan veszi.

– Köszönöm, kisasszony – mondta Viv.

– Ó, aszongya, kisasszony – vihogott a nő. – Szólíts csak Laney-nek. Ideköltöznél a szomszédságba…? – Intett a kezével, hogy a nevét kérje.

– Viv.

– Viv – bólintott Laney.

– Meglátjuk. Attól függ, hogy tényleg olyan rossz üzletember-e, ahogy mondja.

Az öregasszony még akkor is nevetett, amikor Viv elindult a Kicsontozó köz felé.

Bármit is mondott Laney, Viv nem számított rá, hogy ilyen kora reggel valóban megtalálja a sokat pocskondiázott Ansomot. Úgy gondolta, majd utánakérdez minden ivóban, aminek nyitva áll az ajtaja, aztán ha kiderítette, hol fordul meg gyakran, visszatér egy későbbi időpontban.

Úgy alakult, hogy csak három megálló kellett ahhoz, hogy megtalálja a törzshelyét. A kocsmáros végigmérte, miután Ansom felől kérdezett, és felvont szemöldökkel, nyomatékosan a Viv válla felett kikandikáló Feketevér markolatára nézett.

– Nem keresem a bajt, üzleti ügyben jöttem – mondta higgadtan a nő. Próbált kevésbé fenyegetőnek látszani.

A kocsmáros láthatóan értékelte, hogy nem verekedni jött, és a hüvelykujjával az egyik sarok felé bökött, aztán visszament, hogy a pult mocskát újabb és érdekesebb helyeken kenegesse szét.

Ahogy közelebb ért az asztalhoz, Vivnek az a nyomasztó érzése támadt, hogy belépett egy vén erdei bestia odújába. Mondjuk, egy borzéba. Nem arról volt szó, hogy veszélyes lenne, csak éppen annyi időt töltött már itt, hogy a hely magába itta a szagát, és így teljesen az övé lett.

Még úgy is nézett ki, mint egy borz: mellkasára lógó, bozontos, nagy és zsíros szakállában fehér csíkok futottak. Könnyebb volt átugrani, mint megkerülni, és akkora helyet foglalt el a fal és az asztal között, hogy az utóbbi minden lélegzetvételébe beleremegett.

– Maga lenne Ansom? – érdeklődött Viv.

Ansom megerősítette, hogy valóban ő az.

– Nem bánja, ha leülök? – kérdezte Viv, miközben Feketevért a szék hátuljának támasztotta. Az igazat megvallva nem volt hozzászokva, hogy bármihez engedélyt kérjen.

Ansom táskás szemekkel rámeredt. Nem ellenségesen, de azért óvatosan. Majdnem teljesen kiürült kupa állt előtte. Viv elkapta a kocsmáros tekintetét, és a kupa felé intett, amitől Ansom nyomban jobb kedvre derült.

– Hálás köszönet.

– Úgy hallom, magáé a béristálló a Vöröskő utcában. Igaz ez? – kérdezte Viv.

Ansom megerősítette, hogy így van.

– Éppen eladó ingatlant keresek – mondta. – És valami azt súgja, hogy maga meg éppen eladna.

Ansom egy pillanatra mintha meghökkent volna. Aztán tekintete kiélesedett, és lehet, hogy nem volt jó feje az üzlethez, de Viv egészen biztos volt benne, hogy alkudozni azért tudott.

– Előfordulhat – dörmögte. – De az ott egy első osztályú ingatlan. Első osztályú! Kaptam már ajánlatot korábban is, de a legtöbben csak az épületet látják, és nem értékelik a remek elhelyezkedését. Hogy is mondjam… Aprópénzzel szúrnák ki a szemem.

A kocsmáros egy telire cserélte a kiürült kupáját, és Ansom láthatóan belemelegedett a témába.

– Igen, igen, csupa kínos ajánlat. Figyelmeztetem, pontosan tudom, hogy mennyit ér az a hely, és nem hiszem, hogy bárkinek eladnám, hacsak nem komoly üzletemberről van szó. Vagyis üzletasszonyról – helyesbített.

Viv derűs vigyorral a férfira villantotta fogait, és Laney-re gondolt.

– Nos, Ansom, az üzletnek sokféle fajtája létezik. – Érezte a háta mögött Feketevért, és eszébe jutott, milyen könnyű lenne ez az alkudozás, ha úgy intézhetné az üzletet, mint régen. – De biztosíthatom, hogy bármiről is legyen szó, én mindet komolyan veszem.

A bőrtáskájába nyúlt, kivette a kis erszényt a platinacsitekkel, és a tenyerén latolgatta a súlyát. Előhúzott belőle egy érmét, majd a hüvelyk- és mutatóujja között tartva megvizsgálta, ügyelve rá, hogy megcsillanjon rajta a fény. A platina olyan pénznem volt, amilyet ritkán látni ilyen helyeken, és hamarosan neki is fel kell váltania kisebb címletekre, de pont az ilyen pillanatok miatt akart egy keveset megtartani belőle.

Ansom szeme elkerekedett.

– Ó, öhm… Komolyan. Igen! Valóban komolyan veszi! – nagyot nyelt a söréből, hogy elrejtse a döbbenetét.

Ravasz róka, gondolta Viv, és próbált nem vigyorogni.

– Mint egyik komoly üzletember a másiknak: nem szeretném vesztegetni az idejét – támaszkodott a könyökére Viv, és nyolc platinacsitet csúsztatott át az asztalon. – Ez körülbelül nyolcvan aranytallért ér. Szerintem fedezi a telek értékét. Gyanítom, abban egyetértünk, hogy az épület veszett fejsze nyele, és elenyésző az esélye, hogy egy másik… üzletasszony megkeresi, és azonnal, készpénzben kifizeti.

Állta a férfi pillantását.

Ansom még mindig a szája elé tartotta a kupáját, de nem kortyolt bele.

Viv a csitek felé nyúlt, hogy visszavegye őket, de a férfi gyorsan odakapott: éppen csak sikerült elkerülnie, hogy megérintse az ork jóval nagyobb kezét. Viv felvonta a szemöldökét.

– Látom, jó szeme van az értékbecsléshez – pislogott sebesen Ansom.

– Úgy bizony. Ha szüksége lenne egy kis időre, hogy elhozza és aláírja az adásvételi szerződést, itt megvárom. De csak délig maradok.

Mint kiderült, az öreg borz jóval fürgébb volt, mint amilyennek látszott.

Amíg Viv aláírta az adásvételit, és zsebre vágta a kulcsokat, addig Ansom az erszényébe söpörte a platinát, és igen megkönnyebbültnek tűnt, hogy sikerült nyélbe ütniük az üzletet.

– Nem gondoltam volna, hogy érdekli a munka egy istállóban.

A lovak köztudottan nem szeretik az orkokat.

– Nem is érdekel. Kávéházat fogok nyitni.

Ansom értetlenül rámeredt.

– Ahhoz meg minek vett meg egy istállót?

Viv egy pillanatra hallgatott, majd szigorúan a férfire nézett.

– Egyetlen történetnek sem kell úgy végződnie, mint ahogy kezdődött – mondta, azzal összehajtotta a szerződést, és a táskájába süllyesztette.

Ahogy elindult, Ansom utánaordított:

– Hé, várjon csak! Mi a nyolc pokol tüze az a kávé?

Viv három helyen állt meg, mielőtt visszatért a béristállóba.

A raktárnegyed pénzváltójánál szerzett némi rézgarast, ezüstöt és aranyat az erszényébe, majd továbbindult az apró taumikus egyetem Athenaeumába a folyó északi partján. Egyébként is ki akarta deríteni, merre találja, ha esetleg valaminek később utána kell olvasnia.

Még fontosabb, hogy a tartományi posta is mindig a nagyobb városokban elszórt Athenaeumok és könyvtárak között működött, és megbízható volt. A réztetejű tornyaik alapján könnyű volt megtalálni őket.

Leült az egyik nagy asztalhoz a polcok közé, és néhány ív pergamenre megírt két levelet. A papír és por szagáról eszébe jutott, nem is olyan régen milyen sokat olvasott ilyen helyeken.

Egy életet töltött izmainak, reflexeinek és elméjének edzésével, és mindezt most tervezgetésre és részletekkel bíbelődésre cserélte. Írás közben szomorkásan elmosolyodott.

A gnóm asszonyság a postapultnál úgy meredt rá, hogy majd kiesett a szeme, miközben Viv a viaszba nyomta a pecsétjét. Kétszer is megkérdezte tőle a címet, annyira zavarba jött attól, hogy orkot látott az épületben.

– Lakatost keresek. Ismer valaki megbízhatót?

A gnóm egy pillanatra eltátotta a száját, de aztán összeszedte magát, és a pult mögött fellapozta a címjegyzéket.

– Markev és Fiai – válaszolta. – Kőmíves dűlő 827.

Nagy vonalakban elmondta, merre keresse.

Viv megköszönte, és távozott.

A Markev és Fiait ott találta, ahol mondták. Ugyan az erszénye egy ezüsttel és három rézgarassal lett könnyebb, de egyik izmos karja alatt egy hatalmas és meglehetősen nehéz vaskazettával távozott.

Alkonyatra Viv visszatért Parkin Béristállójába, kinyitotta az irodát, újra bezárta az istálló két ajtaját, és bevonszolta a pénzkazettát az iroda L alakú pultja mögé. Beletette az adásvételi szerződést és a vagyonát, bezárta, a kulcsot pedig a nyakába akasztotta.

Kis keresgélés után az ujjbegyeivel és a lábával talált egy laza kőlapot a főfolyosón, az istállóállások között, majd erősen megfeszítve izmait, kiemelte a helyéről. Kikotort alóla némi földet, aztán óvatosan a mélyedésbe tette a Szkalvertkövet. Visszatolta a földet, és visszarakta a kőlapot a helyére, aztán fogott egy merev és foszladozó istállóseprűt, hogy azzal tüntesse el ténykedésének nyomait.

Néhány pillanatig a padlót nézte, minden reményét abba a kis kődarabba helyezve, amelyet úgy temetett el Parkin Béristállójában, mint valami titkos szívet.

Nem, ez már nem béristálló volt.

A hely most már az övé.

Körülnézett. A saját helye. Nem átmeneti megálló vagy egy placc, ahová egy éjszakára leterítheti a hálózsákját. Az övé.

Csípős éjszakai levegő áramlott be a tetőn tátongó lyukon, így ez az este még kétségkívül olyan lesz, mint a többi, amit a szabad ég alatt töltött. Viv a tetőtérbe vezető létrára pillantott. Fél lábbal megpróbált fellépni az egyik alsó fokra, amely azonnal pozdorjává tört. Horkantva lecsatolta Feketevért, és két kézzel feldobta a tetőtérbe, amivel úgy megijesztett egy csapat galambot, hogy azok elmenekültek a tetőn tátongó lyukon át. Egy rövid pillanatig bámult utánuk, majd széthajtotta a hálózsákját az egyik karámban. Itt aztán biztosan nem rakhat tábortüzet, és lámpása sem volt, de nem is baj.

A halványodó fényben szemügyre vette a helyiséget, körülötte ősöreg lócitromok és poros elhanyagoltság. Nem sokat tudott az építészetről, de az nyilvánvaló, hogy hihetetlen mennyiségű munka várt még rá.

És hogy mi lesz a vége? Életében először épít valamit, nem pedig rombol.

Persze nevetséges volt az egész. Egy kávéház? Egy olyan városban, ahol senki még csak nem is tudta, mi az a kávé? Hiszen ő maga is hat hónapja hallott róla először, addig nem érezte az illatát, nem kóstolta. Látszólag az egész vállalkozása nevetséges.

Elmosolyodott a sötétben.

A fekhelyére ledőlve fejben listát készített a másnapi teendőkről, de három tételnél nem jutott tovább.

Úgy aludt, mint akit agyonvertek.

2

Viv a város egyre hangosabb morajára ébredt a pirkadat előtti indigószínű sötétségben. A galambok burukkolva visszatértek fészkeikbe a tetőtérben. Viv felkelt, és ellenőrizte a Szkalvertkövet fedő kőlapot, amely természetesen háborítatlan volt. Összeszedte a holmiját, kilépett az utcára, és a kétszersültje maradékát rágcsálva mélyen beszívta az árnyakat eloszlató napfény párás reggeli illatát. Úgy érezte magát, mint egy összenyomott rugó, kilövésre készen.

Szemközt Laney egy tál borsóra cserélte a seprűjét, és egy háromlábú széken ülve fejtette a hüvelyeket. Barátságos biccentéssel üdvözölték egymást, majd Viv bezárta az egykori béristállót, és a folyó felé vette az irányt.

Azon kapta magát, hogy séta közben dudorászik.

Viv a lassan felszálló reggeli ködben ért a folyó partján sorakozó hajógyárakhoz. A levegőt kalapács és fűrész zaja, a párától távolinak tetsző kiáltások hangja töltötte meg. Fejben már tudta, mire lesz szüksége, de nem számított rá, hogy azonnal megtalálja. Nem baj, tudott ő türelmes lenni. Sőt, eddigi tapasztalatai alapján néha muszáj volt. Elég időt töltött felderítéssel és szörnyek fészkének megfigyelésével ahhoz, hogy megbékéljen az idő múlásával.

Egy egerentyűkölyök almát kínált zsákvászon tarisznyájából: Viv vett néhányat, egy félreeső helyen pedig talált egy halom rekeszt, és ott rendezkedett be a megfigyeléshez.

A hajók nem voltak túl nagyok – a legtöbb egyszerű evezős rakodó- vagy aprócska halászhajó, amellyel könnyen lehetett navigálni a folyón. Vagy egy tucat sorakozott a rakparton, a hajóácsok kis csapatokban csiszolták, kátrányozták és javították őket. Viv figyelte, ahogy dolgoznak, hátha megtalálja, amit keres. A hajók legénysége egész délelőtt tüsténkedett.

Viv már az utolsó almájánál tartott, amikor végre feltűnt neki valami.

A legtöbb brigádban két-három ember dolgozott, nagydarab, hangos férfiak, akik, keresztül-kasul mászkálva a hajókon, egymással ordítoztak.

Néhány óra elteltével azonban feltűnt egy jóval kisebb fickó, aki egy faládát cipelt magával, tele legalább a derekáig érő szerszámokkal. Mélyen a szemébe húzta lapos sapkáját; a füle hosszú volt, az izomzata szálkás, a bőre olívaszínű és cserzett.

Városokban ritkán lehetett hobot látni. Az emberek gyakran becsmérlően csak „koboldnak” nevezték és kerülték őket, cserébe a hobok sem keresték mások társaságát.

Viv ismerte az érzést, igaz, őt sokkal nehezebb volt megfélemlíteni.

A hob egyedül dolgozott egy apró csónakon; a hajóácsok és a dokkmunkások egyaránt elkerülték. Viv figyelte, milyen nagy ügygonddal teszi a dolgát. Ugyan nem értett az ácsmesterséghez, de a jó munkához azért volt szeme. A hob gondosan elrendezte a szerszámait, mind éles volt, és kiváló állapotú. A mozdulatait mintha gondosan előre kiszámította volna, ahogy hántolókéssel, gyaluval és más, Viv számára ismeretlen szerszámokkal új hajókorlátot készített.

Próbálta nem túl feltűnően bámulni a munkáját végző hobot, miközben bekapta az utolsó falat almáját. A titkon leselkedéshez egyébként is rendkívül jól értett.

Délben a hob összepakolta a szerszámait, és elővette az ebédjét a ládából, Viv pedig végre odalépett hozzá.

A hob sapkája simlédere alól hunyorgott fel rá, de hiába tornyosult fölé egy ork, meg se mukkant.

– Szép munka – jegyezte meg Viv.

– Hm.

– Legalábbis szerintem. Bár nem igazán értek a hajókhoz – ismerte be.

– Azt hiszem, akkor ez némiképp levon a dicséret értékéből – felelte a férfi. A hangja szenvtelen volt, és mélyebb, mint amire Viv számított.

Az ork elnevette magát, és végignézett a rakparton.

– Nem sokan dolgoznak itt egymagukban.

– Nem.

– Sok a munka?

– Jut elég – vont vállat a hob.

– És nem is szeretnél többet?

A hob erre levette a sapkáját, és töprengve felnézett.

– Furcsállom, hogy bár alig értesz hozzá, mégis mintha nagy hajóácsolásra készülődnél.

Viv elfáradt a tornyosulásban, és leguggolt a hob elé.

– Igazad van, nincs szükségem hajóácsra. De a fa az fa, a szakértelem pedig szakértelem. Figyeltelek munka közben. Annyi év után könnyen felismerem, ha valakinek elég néhány szerszám, és megold minden felmerülő problémát. És én pont az ilyen szakembereknek szeretek azonnal munkát adni. – Igaz, futott át Viv agyán, egészen eddig a szakemberek és a szerszámaik is jóval nagyobbak és véresebbek voltak.

– Hm – hümmögött újra a hob.

Az ork kezet nyújtott.

– Viv vagyok.

A hajóács kérges mancsa szinte elveszett a hatalmas kezében.

– Kalamajka.

Viv szeme elkerekedett.

– Hob név – vont vállat az ács. – Szólíthatsz Kalnak.

– Amelyiket jobban szereted. Nem kell hozzám igazodnod.

– A Kal jó lesz. A másik igazi nyelvtörő.

Visszacsomagolta a kendőjébe az ebédet, amitől Viv úgy érezte, hogy most már tényleg neki szenteli minden figyelmét.

– Szóval ez a… munka. Ez ilyen „adjuramteremtőm, de rögtön”-féle dolog, vagy esetleg...? – Egy kézmozdulattal utalt a ködös, távoli jövőre.

– Adjuramteremtőm, jól megfizetett lehetőség, az általad választott szerszámokkal, nem olyanokkal, amikről én hiszem azt, hogy kellenek.

Viv elővette az erszényét, kinyitotta, majd kivett belőle egy aranytallért, és átnyújtotta.

Kal úgy nyúlt érte, mint aki azt várja, hogy majd csak úgy odahajítják neki, de Viv szándékosan a tenyerébe tette. A hob összeszorította a száját, és a tenyerében latolgatta az aranyat.

– No és miért engem választottál? – Vissza akarta adni az érmét, de Viv nem fogadta el.

– Mint mondtam, figyeltelek munka közben. Eltakarítasz magad után. Nem foglalkozol másokkal. – Jelzésértékűen szétnézett: egy árva lélek nem volt a közelben. – És akkor is elvégzed a munkát, ha ez mások szerint talán nem bölcs dolog.

– Hm. Szóval az ostobaságom miatt választottal, he? Nyilvánvalóan nem hajót akarsz építeni. Mire gondoltál pontosan?

– Azt hiszem, egyszerűbb, ha megmutatom.

– Pusztulás és végromlás – káromkodott Kal az orra alatt. Levette a sapkáját, és a bricsesze derekába tömte.

Kint álltak a Parkin Béristállója előtt, az ajtó tárva-nyitva volt, és Vivet egy pillanatra nyugtalanság töltötte el.

– Nem igazán értek a tetőfedéshez – mondta Kal, ahogy felnézett a lyukra.

– De meg tudod oldani?

– Hm – válaszolta. Viv úgy értelmezte, hogy a hümmögés a beleegyezés jele.

A hob lassan körbejárt az épületben, megrugdosta az istállóállásokat és megtapodta a kőlapokat. Viv megfeszült, ahogy átlépdelt a Szkalvertkövet rejtő padlólap felett.

A hob hátranézett a válla felett.

– Hány embert akarsz felvenni?

– Nincs ellenemre, ha akad valaki, akivel szívesen dolgoznál. De egyébként itt vagyok én két erős kézzel, és nem fáradok el egyhamar. – Szemléltetés gyanánt felemelte a két karját. – Egyébként sem béristállót szeretnék.

– Nem?

– Hallottál már a kávéról?

Kal megrázta a fejét.

– Nos, olyasmit szeretnék, mint egy… étterem. Csak italokkal. Ó!

Viv a táskájához lépett, és előhúzott egy halom vázlatot és jegyzetet. Hirtelen szokatlan idegesség lett rajta úrrá. Sosem érdekelte különösebben, hogy mások mit gondolnak róla. Elég könnyű volt figyelmen kívül hagyni az embereket, ha a többségüknél, akikkel valaha összehozott a sors, vagy három és fél lábbal magasabb vagy. Most mégis azon aggódott, hogy ez a pöttöm hob hülyének nézi.

Kal várta, hogy folytassa.

Viv habogni kezdett.

– Azimutban láttam ilyet először, egy gnóm városban a Keleti Tartományban. Azért jártam arra, mert… Tulajdonképpen nem számít, hogy miért. Először csak az illatát éreztem, aztán megtaláltam ezt a kis helyet, ahol készül… Nos, olyan, mint a tea, de közben mégsem az. Az illata, akár a… – Viv megállt. – Az sem számít, hogy az illata milyen, meg egyébként sem tudnám elmagyarázni. A legkönnyebben úgy képzelheted el, mintha kocsmát nyitnék, de csapok, hordók és sör nélkül. Csak asztalok, egy pult és egy kevés hely hátul. Tessék, rajzoltam néhány vázlatot a helyről, amit láttam.

Kal kezébe nyomta a papírlapokat, és érezte, hogy elönti a forróság. Hát ez nevetséges!

A hob elvette a vázlatokat, és kitüntetett figyelemmel vette szemügyre egyesével az összeset, mintha minden vonalat az emlékezetébe akart volna vésni.

Néhány kínzó perc után visszaadta a lapokat.

– Te rajzoltad őket? Nem rosszak.

Ha lehet, Viv még jobban elvörösödött.

– Lakni is itt szeretnél? – A férfi a tetőtér felé bökött a hüvelykujjával. – Úgy fest, alkalmas rá.

– Én… igen.

Kal csípőre tette a kezét, és végignézett a csarnokban sorakozó karámokon.

Viv először szinte számított rá, hogy a hob sarkon fordul, és távozik, de egyre inkább úgy tűnt, hogy jól választott munkaerőt.

– Szóval… – Kal újra körbejárta a helyet. – Úgy néz ki, a karámokat megtarthatod. Elég pártól megszabadulni. Kiszedjük az ajtókat, a falakhoz rögzítve jók lesznek padnak. Közéjük jöhet a bak, rá néhány hosszú deszka: kész is az asztal meg kétoldalt pár beülő. Az iroda falát ki kell szedni. A pult talán maradhat. Meg kell nézni, hogy korhad-e.

Elrúgta a létra kitört alsó fokát, és felvonta a szemöldökét.

– Szükséged lesz egy új létrára. Pár zacskó szögre. Ki kell meszelni. Festeni. Kell agyagcserép. Folyami kavics. Több zsák égetett mész. Szerintem ráférne a helyre még néhány ablak. És rengeteg faanyaggal számolj.

– Akkor elvállalod?

Kal megint vetett rá egy hosszú, töprengő pillantást.

– Mit is mondtál? Elvégzem a munkát akkor is, ha nem éppen bölcs dolog? No, ha segítesz, akkor vállalom. Adj egy íróvesszőt, meg abból a pergamenből. Szükségünk lesz egy listára. Egy hosszú listára. Holnap leadjuk a megrendeléseket, és meglátjuk, mennyit bír el az erszényed. – Kal megismerkedésük óta először halványan elmosolyodott. – Nem kérdezed meg, mennyibe fog kerülni?

– Miért, te már tudod?

– Azt nem mondanám.

– Akkor teljesen mindegy.

Viv elhúzott a faltól egy ósdi lószerszámos ládát, lefújta róla a port, és a hob kezébe nyomott egy íróvesszőt.

Együtt hajoltak a pergamen fölé, Kal pedig írni kezdett.

Kal késő délután elment, hogy befejezze a munkát a csónakon, de megígérte, hogy másnap reggel visszajön. Viv eltette az építőanyagok listáját, és megállt a csendes béristállóban: kintről alig szűrődött be a halk morajlás. Kinézett az ajtón Laney tornácára, de az is üres volt.

Különös módon hirtelen nagyon egyedül érezte magát. Viv rengeteg időt töltött társaság nélkül: hosszú utakon, magányos táborhelyeken, hideg sátrakban és csöpögő barlangokban.

Ám városban… Ott szinte sosem volt egyedül. Legalább a csapata egy tagja mindig vele volt.

Most, ebben a városban, tele különböző fajtájú és származású népekkel, borzalmas magány gyötörte. Összesen három személyt ismert név szerint. Egyikük sem volt több egyszerű ismerősnél, igaz, Laney legalább barátságosnak tűnt, Kalnak pedig furcsamód megnyugtató érzés volt a közelében lenni.

Bezárta az ajtót, és a főútvonal felé indult – szándékosan a Kicsontozó közzel ellentétes irányba.

Társaságra vágysz? Tessék, itt vagyunk. Új hely. Új otthon – ezúttal végleges.

Megkereste a legjókedvűbb, leghangosabb létesítményt: egy vendéglőt és kocsmát, ahol láthatóan jól ment az üzlet, és sem dülöngélő részegeket, sem pisapocsolyákat nem kellett kerülgetnie az utcán. Lehajolt, hogy elférjen a szemöldökfa alatt, és belépett: egy pillanatra minden beszélgetés elhalkult, de Fövenypart elég kozmopolita hely volt, ahol az orkok sem számítottak ismeretlennek, csak kissé szokatlannak. A zajszint szinte azonnal újra megemelkedett.

Viv mély lélegzetet vett, és begyakorolt gesztussal próbált nem fenyegető arckifejezést ölteni. Remélhetőleg az is segített, hogy hétköznapi ruhát öltött, és már nem hurcolt magával mindenhová egy hatalmas pallost.

A hosszú, tiszta bárpultnál csak néhányan ültek, mögötte tükör borította a falat. A vendégteret lámpások világították be. Annyira nem volt hideg, hogy tüzet gyújtsanak, a helyiség mégis vidám fényben fürdött.

A legtöbb asztal már foglalt volt. Viv leült egy magas bárszékre a pultnál, és próbált nem fészkelődni. Kínosan érezte magát, túl sok volt az ember, túl közel, ő pedig életében először nem csak átutazóban állt meg. Habár tudta, hogy alaptalan gondolat, úgy érezte, minden baklövése és botlása egy életre szégyenre kárhoztathatja majd, mielőtt egyáltalán letelepedne.

Egy holdvilágképű férfi lépett oda hozzá, orcája kipirult, a füle épphogy csak hegyes. Valószínűleg akadt benne egy kis tündevér, bár derékbősége nagyon is emberi anyagcseréről árulkodott.

– Jó estét, hölgyem – köszöntötte, és palatáblára írt étlapot csúsztatott Viv elé. – Enne vagy inkább inna valamit?

– Ennék – mosolygott az ork, és próbált nem túl sokat mutatni az alsó agyaraiból.

A kocsmárosnak szeme sem rebbent.

– Pompás a malacunk! De nyugodtan gondolja csak át – kocogtatta meg a táblát, majd otthagyta Vivet.

A kocsmáros néhány perc múlva visszatért, Viv pedig malacot rendelt, és amíg az étel elkészültére várt, szórakozottan szétnézett. Eddig csak elvont szinten mert a jövőre gondolni, de most, hogy felvette Kalt, engedélyezett magának egy kis álmodozást.

A kávéház, amelybe Azimutban ellátogatott, a gnóm építészet remeke volt: tökéletesen illeszkedő csempék a falon, geometriai alakzatok, összefonódó minták. Természetesen a berendezést is a gnómokra szabták, így Vivnek állnia kellett.

Tudta, hogy a saját helye másmilyen lesz, és most végre megpróbálta maga elé képzelni. Szemügyre vette a kocsma dekorációját: itt egy olajfestmény, ott egy aranyozott képkeret, amott meg, a földön, egy hatalmas kerámiaváza, tele friss páfránnyal, amitől édesen illatozott a levegő. Az egyszerű gyertyatartóra három vaskos gyertyát szúrtak – nyilván rendszeresen cserélték is őket, mert sehol sem látta a szétfolyó viasz nyomát.

Végiggondolta, milyen lesz az ő kávézója. Világosabb, mint itt, gondolta, az istálló magas mennyezete miatt. A hatalmas ablakokon beáramlik a fény. Maga előtt látta a bokszokat is, amelyekről Kal beszélt, és talán a helyiség közepén elférne egy hosszú asztal is, padokkal, a nagyobb társaságok számára.

Látta maga előtt az istálló tágra nyitott ajtaját, a bejáratnál is elférne néhány asztal, közvetlenül érné őket a szellő és a napfény. A kőlapokat lesuvickolták. A falakat tisztára meszelték…

Gondolatait az étel érkezése zavarta meg: elsőként a gazdag illatok csapták meg az orrát. Csak ekkor döbbent rá, hogy farkaséhes.

– Uram, egy pillanat – kezdte. – Csak arra volnék kíváncsi… Ez az ön vendéglője?

A féltünde pislogott egyet, majd szélesen elmosolyodott – szélesebben, mint általában a profi vendéglátósok szoktak.

– Az enyém bizony! Most már négy éve.

– Ha nem tartja tolakodónak a kérdést, hogyan fogott bele?

A férfi előrehajolt a bárpult felett.

– Hát annyit mondhatok, hogy nem családi örökség, ha ez érdekli. És az is biztos, hogy nem a Fő úton kezdtem – kuncogta.

– Lassan indult be a dolog? Vagy azonnal jöttek a vendégek? – Viv a helyiség felé intett.

– Egek, hát persze hogy lassú volt, nagyon lassú. Úgy is fogalmazhatnék, hogy több pénzt vesztettem, mint amennyit megengedhettem magamnak… Jóval többet. De mostanság már csak annyit bukom, amennyit még elbírok. Errefelé tervez ivót nyitni? Mert azt nem tanácsolom – kacsintott a nőre viccelődve.

– Nem ivót, de valami hasonlót.

A kocsmáros egy pillanatra meglepődött, de gyorsan észbe kapott.

– Nos, hölgyem, sok szerencsét kívánok. – A kezével eltakarta a száját, és színpadias suttogással még hozzátette: – Azért megköszönném, ha nem lopná el a vendégeimet, hallja?

– Nem hinném, hogy ez a veszély fenyegeti.

– Akkor minden a legnagyobb rendben. No, egyen, mielőtt kihűl.

Viv csendben fogyasztotta el a vacsoráját, és nem beszélt senki mással. Gondolataiba merülve lépett ki a kocsmából. A szatócsboltot még nyitva találta, úgyhogy vett egy lámpást, majd visszament a béristállóba. Sokáig feküdt még éberen a lámpás fényébe bámulva. A jövő ígéretei még messze voltak a hideg, elhagyatott helytől, ahol álomra hajtotta a fejét.

Másnap… Másnap azonban végre elkezdődik az igazi munka.