fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Julie Cohen: Louis & Louise

First published in Great Britain in 2019 by Orion Books,

an imprint of The Orion Publishing Group Ltd, London

Fordította: Komló Zoltán

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2019 by Julie Cohen

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2022

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2022

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó

előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

http://www.gabo.hu.

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

ISBN 978-963-566-358-3

Elektronikus verzió v1.0

Anyámnak
Apámnak
Fivéremnek

Orlando nő lett – ez tagadhatatlan. Egyébként minden tekintetben ugyanaz az Orlando maradt. Azzal, hogy nemet változtatott, jövőjét is megváltoztatta, de nem az egyéniségét. Mint az arcképek bizonyítják, Orlando két arca azonos maradt.{1}

VIRGINIA WOOLF: Orlando

A nemi szerep egy itt a piros, hol a piros játék. Mi a férfi? Nem nő. Mi a nő? Nem férfi. Bökj rá, üres. Kukkants be a skatulyák alá: nincs ott semmi.{2}

NAOMI ALDERMAN: A hatalom

Apuci kislánya

1978

Louise Dawn Alder 1978. szeptember 8-án született a Maine állambeli Casablancában élő Peggy és Irving Alder gyermekeként.

A kiírás szerint Peggynek már két hete meg kellett volna szülnie, és tombolt a kánikula. Az augusztus csak nem akarta megadni magát az ősznek; a levelek még nem kezdték váltani a színüket, sárgán kókadozott a pázsit. Peggy a kismamaruháját átizzadva ide-oda kóválygott a házukban, pohárszám itta a citromos jegesteát, pocakjával bele-beleütközött a bútorok sarkába meg az ajtófélfákba.

– Túl akarok lenni rajta – nyöszörögte a telefonba a legjobb barátnőjének, Mary Phelpsnek, aki hat hónapja kétpetéjű ikreknek adott életet.

– Dehogyis – mondta Mary. A háttérből sírás hallatszott, vagy Allie-é, vagy Bennyé. – Tartsd magadban azt a babát, ameddig csak bírod. Amíg meg nem születik, legalább aludni tudsz.

Peggy azonban nem tudott aludni. Nagyjából óránként fölkelt pisilni, amikor meg az ágyban feküdt, és mellette Irving mélyeket lélegzett, túlságosan melege lett, fáradt agya nem akarta abbahagyni a pörgést. Jól szerelték össze a kiságyat? Mi van, ha borzasztó anya lesz? Minden szükségeset bepakolt az útitáskájába? Mi van, ha valami baja lesz a babának?

– Az se érdekel, ha fáj – mondta Marynek.

– Majd fog érdekelni – ígérte neki Mary. – Adasd be magadnak az összes érzéstelenítőt.

Peggy tudta, hogy Mary a szülés egész élményéből azt sajnálta leginkább, hogy Bennyt túl hamar világra hozta, érzéstelenítőt sem volt idő beadni neki, és bár Allie csak egy órával utána született meg, az orvos úgy gondolta, az első babával olyan flottul ment minden, hogy a másodikhoz sem lesz rá szüksége.

– Aggódom – suttogta, pedig Irving dolgozni ment, és senki más nem akadt a közelben, aki meghallhatná. Szorosan az ujjai köré tekerte a telefonzsinórt. – Mi van, ha azért nem született még meg, mert valami baja van?

– Rugdos? – kérdezte Mary, majd így szólt: – Jaj, Allie, elég legyen, teljesen kiszipolyozol, hagyj valamit a bátyádnak is.

– Igen. – Habár mikor is rúgott utoljára? Olyan megszokottá vált, hogy belülről döngetik, Peggy már szinte észre sem vette, hacsak nem akadt be a bordája vagy mi mögé egy picike láb, amitől fájdalmában levegő után kellett kapkodnia. Duzzadó pocakjára tette a kezét, és egy tompa puffanást érzett válaszul.

– Épp most rúgott egyet – mondta megkönnyebbülve.

– Nahát, akkor rendben vagy. Bármibe lefogadom, hogy lány lesz.

– Szerintem fiú.

– Ááá. A fiúk azt teszik, amit elvárnak tőlük. Nézd csak meg a kis Bennyt, akár egy kis angyal, a húga viszont kólikás, pelenkakiütése van, nem bírja abbahagyni az evést… most a bátyád van soron, te kismalac.

Peggy nem kis vigaszt merített az elmondottakból. Mindazon félelmek mellett, amelyeknek éjszakánként sosem adott hangot, volt még egy, amelynek még csak értelme sem volt: mi van, ha megszüli a babát, és utána már nem lesz önmaga? Mintha a gyerekszülés megfosztaná a személyiségétől, mintha egy csecsemő szoptatásával a gondolatok meg az érzelmek is kiszikkadnának belőle.

De hát Mary világéletében ilyen volt. Szarkasztikus, kemény, de a felszín alatt mélységes mély a gondoskodás kútja. Attól, hogy ikreket szült, csak még inkább önmaga lett, nem pedig kevésbé.

– Egyre csak azon gondolkodom, hogy Irvingnek korábban kellett volna szervizbe vinnie a kocsit, mert hónapokkal ezelőtt holnapra kapott időpontot a műhelybe, azt gondolván, hogy akkorra a baba már úgyis megszületik, de még nem született meg, és mi van, ha akkor jön, amikor a kocsi a szerelőnél van? Hogy fogok bejutni a kórházba?

– Majd én beviszlek – vágta rá Mary olyan gyorsan, hogy még végig sem gondolhatta.

– De hát neked ott van Benny meg Allie.

– Beférnek egy kocsiba. Azonkívül valamikor Donnie-nak is meg kell tanulnia gondoskodni róluk, mégiscsak ő az apjuk, de egy rohadt szalmaszálat sem tesz keresztbe. Tudod, hány pelenkát cserélt életük hat hónapja alatt? Egész pontosan egyet se. Én meg közben nap mint nap könyékig turkálok a babaszarban. Még álmomban is előjön, ha végre lehetőségem nyílik egy kis alvásra. Amikor meg épp nem babaszarról álmodom, akkor egy martiniról. Beefeater és vermut, jéggel, kis citromhéjjal. Emlékszel, mennyi ilyet csináltunk annak idején?

Peggy a vonal túlsó végén öngyújtó kattanását hallotta, majd azt, hogy Mary mélyen beleslukkol a cigarettájába. Eszébe jutottak a tavalyelőtti nyári martinik Mary leánybúcsúján, odafönt a Marokkó-tónál, meg ahogy ők ketten rafinált italokat készítenek, és megpróbálnak füstkarikákat fújni. Öntudatos felnőttként viselkedő felnőttek itt, ezen a helyen, ahol gyerekek voltak.

És Mary most anyuka, és Peggy is nemsokára az lesz. Peggy a jéghideg ginre meg a citromolajra gondolt, ahogy bikiniben fekszenek a strandon, lapos hasán deres pohár nyugszik, a bőrét hűsíti, és mindketten kissé lélegzet-visszafojtva arra gondolnak, hogy férjhez fognak menni, saját házuk és férjük lesz. Akkor ez mind hihetetlenül elbűvölőnek tűnt.

Most már nem is tudta, készen áll-e rá, hogy felnőtt legyen.

Nyögve felállt a konyhaszékről, az ablakhoz lépett, és félrerántotta a virágos kartonfüggönyt, amelyet saját kezűleg varrt nem sokkal azután, hogy megvették a házat. Vagyis inkább azután, hogy Irving szülei megvették nekik. Volt egy nagy hátsó kertjük, amelyet Irving rendszeresen nyírt, és gyommentesen tartott. Már ki is jelölte a helyet, ahol egy hintát akart felállítani.

Az első unoka lesz a családban. Irving szülei, Vi és David annak idején végig távolságtartóak voltak Peggyvel, amíg Irvinggel randevúzott – túl jónak tartották hozzá a fiukat –, de amint összeházasodtak, és Irvinggel együtt bejelentették a terhességét, olyan figyelmesek lettek hozzá, hogy annál kívánni sem lehet jobbat.

Irving el volt tőle ragadtatva, hogy apa lesz. Szíves örömest ugrott fejest a gondolatba, alig tudta megállni, hogy a kezét Peggy pocakjára tegye, és mintha vonzóbbnak találta volna őt, mint előtte bármikor.

– Imádlak így terhesen – suttogta folyton. – Szeretném, ha mindig terhes lennél.

Peggy azonban nem különösebben szeretett terhes lenni. Az első három hónapot végighányta, aztán a bőrén kitört az akne, és fájt a cicije, aztán nagyon meghízott, az idő meg nagyon meleg lett. Mi van, ha úgy dönt, hogy ez után nem akar több gyereket? Irving akkor is szeretné? Fog még egyáltalán vonzódni hozzá, miután ez megszületett?

Azért házasodtak össze, mert ő terhes lett. Persze így is, úgy is azt tervezték, hogy összeházasodnak, csak a terhessége miatt úgy alakult, hogy Irving nem gondolhatta meg magát. Nem szándékosan tette, de… Átszöktek Portlandbe, hogy a nagyvárosban kössenek házasságot, és egy kétnapos hideg áprilisi nászutat töltöttek a tengerparton. Nem egészen az a nagyszabású katolikus esküvő volt, amire Peggy anyja számított, és nem is az a nagyszabású társasági esküvő, amire Vi Alder számított.

– Mary – kezdte habozva, abban sem lévén biztos, hogy mit is akar kérdezni, csak abban, hogy Mary az egyetlen ember, akivel beszélhet, az egyetlen, aki nem tesz úgy, mintha az anyaság csupa sétagalopp lenne. – Te kívántad már valaha…

Peggy valami meleget érzett végigömleni a lábán, mintha bepisilt volna. Amikor lenézett, valami folyadékot látott a linóleumpadlón.

– Kívánni, mit? – kérdezte Mary a vonal túlsó végén.

– Azt hiszem, épp most folyt el a magzatvizem.

Beszívott levegő rövid majdnem csöndje, miközben Peggy két kézzel markolta a telefont, és a terjeszkedő tócsára meredt lefelé. Egy pillanatra tökéletesen megfeledkezett róla, hogy mit is kéne tennie, hogy most le kéne tenni a telefont, és felhívni Irvinget a papírmalomban, hogy érte jöhessen, és bevigye a kórházba.

– Tévedtem – nyögte ki végre Mary. – Nem lány, hanem fiú. Csakis egy hím képes félbeszakítani egy beszélgetést pont akkor, amikor kezd érdekes lenni.

A vajúdás tizenkilencedik órájára Peggyt már nem érdekelte, hogy jó anya lesz-e, vagy sem. A szülészorvos nem volt hajlandó epidurális érzéstelenítőt beadni neki, mert azt mondta, az megszüntetné a méhösszehúzódásokat, a kéjgáztól meg csak rosszul lenne.

Hanyatt feküdt egy asztalon, a lábai kengyelben, ökölbe szorított kézzel, összeszorított fogakkal, verejtéktől csuromvizes hajjal, és az eddigi legszörnyűbb fájással küzdött. Órák óta most először tapasztalt valami furcsa lelkesültséget, az összehúzódások okozta fájdalom és az unalmas várakozás ellenére, hogy történjék már valami. A szülészet folyosóját rótta, hallotta a többi baba sírását és a többi anyuka kiáltozását. Irvingnek megengedték, hogy vele tartson, és közben fogta a kezét.

Ahogy a fájások erősödtek, átvitték egy magánszobába, Irvinget pedig a váróterembe száműzték, hogy igyon egy kávét, és le-föl járkáljon. Addigra már minden nagyon elkezdett fájni, és Peggy örült, hogy a férje kiment. Eddig is csak téblábolt, próbált róla meggyőződni, hogy Peggyvel minden rendben, és kimerítő volt a kedvéért úgy tenni, mintha nem lenne elfáradva, nem félne, és nem lennének fájdalmai. Már ott tartott, hogy szeretett volna túl lenni rajta, aztán a legszívesebben összegömbölyödött volna egy ágyban, hűvös lepedők alatt, hogy aludjon és aludjon és aludjon, amíg valaki föl nem ébreszti, hogy a kezébe adjon egy patyolatfehér takaróba bugyolált tiszta, gyönyörű babát.

Peggy azonban egyelőre nem arra gondolt, hogy legyen már túl rajta. A jövő megszűnt létezni. Ő, Peggy Grenier Alder, az egykori Miss Nyugat-Maine megszűnt létezni. Nem volt egyéb, mint egy test, amely kettészakad a fájdalom, a bűz és az erőlködés világában. A szülészorvos és a nővér szavai pusztán zümmögő hangok voltak a fülében. Mintha egy középkori viskóban lett volna, kínpadhoz kötözött bokával, nem pedig egy high-tech kórházban, fémkengyelbe dugott lábbal.

– Jön már, itt a feje! – mondta izgatott hangon a nővér, Peggy pedig arra gondolt, hogy hála istennek, és aztán már semmire sem gondolt, mert egy fehér és vörös térben leledzett, lehunyt szemmel, és csak tolt.

– Mindjárt meglesz – mondta a szülészorvos, aki csak az izgalmas résznél került elő. – Itt van a babája. Még egy tolás, ügyes kislány.

– Nem megy – nyögte Peggy, de megragadta a nővér kezét, és mégis tolt egyet, és egy csusszanást érzett, valamit elvettek tőle, mire kipattant a szeme.

– Kislány – mondta a szülészorvos.

– Megmondhattam volna – mondta a nővér. – Két hétig váratta, mint valami hercegkisasszony, nem igaz?

– Mindig mindenről lekésik – mondta a szülészorvos –, akárcsak a feleségem.

Felsírt a baba.

– Erre aztán vigyáznia kell majd – mondta a nővér, és elvette a babát, miközben Peggy sóvárgó szemekkel figyelte. – Zsebre fogja vágni magát.

– A kisujja köré csavarja majd az apukáját – mondta a szülészorvos, akinek máris a méhlepény felé fordult a figyelme.

Peggy a lányáért nyújtotta a kezét, és a karjába is tették a babát; és minden félelem, fájdalom és verejtékezés dacára olyan pillanat volt ez, amelyre élete végéig emlékezni fog. Ez a pöttömnyi vörös teremtés a résnyi szemével, a karomszerű kezével, egy emberpalánta. Az ő lánya.

Abban a pillanatban senkit és semmit nem szeretett úgy, mint őt. Egy darab volt belőle, egy hozzá hasonló másik lány, aki egy napon majd fáradtan és megizzadva kitárja a karját, hogy tulajdon gyermekét köszöntse.

Alig vette észre, hogy a szülészorvos kiment, a nővér pedig rendet tett. Túlságosan lefoglalta ennek a kicsi jószágnak a bámulása. Tíz köröm, mindegyik papírvékony. Szempillákkal kiegészített szemek. Úgy döntöttek, ha lány lesz, Dawnnak fogják hívni a babát, mert ő az új életük kezdete. De ebben a pillanatban Peggy egyáltalán nem a néven gondolkodott. Arra gondolt: Ezt én csináltam. Ezt a kicsi embert.

Ekkor azonban így szólt a nővér:

– Megyek, előkerítem az apukát – mire Peggy hirtelen éber lett.

– Még ne – mondta. – Nem hagyhatom, hogy így lásson, kész roncs vagyok.

– Higgye el, semmi mást nem fog észrevenni, csakis apuci kislányát.

– Ideadná az útitáskámból a sminkes neszesszert? Meg a hajkefémet?

A nővér (csigába fésült bongyor haj, semmi smink, megpattant erek az arcán, amelyet Peggy korábban meg se látott, de most igen) a szemét forgatta. Kotorászott a táskában, előhúzta Peggy virágos sminkkészletét meg egy rózsaszín hajkefét, odanyújtotta őket Peggynek, akinek tele volt a keze a babával. A nővér, aki ezt már előre világosan látta, elvette a babát, és betette az ágy mellett lévő mózeskosárba, miközben Peggy felnyitotta a púdertartó tükrös fedelét, és meglátta, hogy micsoda látványt nyújt. Ezzel a kinézettel sose fogsz magadnak férfit, szólalt meg a fülében az anyja hangja.

Szerencsére azáltal, hogy csaknem egy éven át minden áldott reggel Irving előtt ébredt, és egy félhomályos fürdőszobában sminkelte ki magát, kellő ügyességre tett szert ahhoz, hogy a legjobbat hozza ki magából. A hajával nem sok mindent lehetett kezdeni, de kifésülte a gubancokat, és hátrasimította, aztán gyorsan bepúderezte az arcát, pirosítót kent rá, és néhány óvatos vonással felvitt egy kis szemfestéket is. Rózsaszín ajakrúzs, és máris olyan pirospozsgás kismama lett belőle, mint azok ott a Good Housekeeping magazin oldalain. Vagy legalábbis majdnem olyan.

– Oké – mondta. Magára húzta a lepedőt, hogy alulról takarja. A hasa tegnap óta alig lett kisebb, de Irving ezt talán nem fogja észrevenni.

Visszavette a babát. Mary ikreit tartotta már a kezében, de a saját babája más érzés volt. Amikor Irving belépett a szobába, felmosolygott rá. Egy modern Madonna és gyermeke.

A férfi még csak rá sem nézett. Pillantása azon nyomban a babára szegeződött. Sietve átvágott a szobán, megállt, és lefelé bámult a babára.

Peggy hirtelen olyannak látta a babát, ahogy egy kívülálló látná. Ráncos csuklók, tompa orr, fejére tapadó gyér haj, egy összegömbölyödött rózsaszín kis teremtés. Csúnya volt a lánya, és Peggy is csúnya volt, ez a lánygyermek kiszívott belőle minden szépséget, mindent kiszívott, és ebben a pillanatban Peggy biztosra vette, hogy Irving undorodva fog kilépni a szobából, és soha többé nem is jön vissza.

– Gyönyörű – mondta Irving.

És egy csapásra, a megkönnyebbülés csodálatosan hűs rohamában Peggy meglátta, hogy a férfinak igaza van. A baba tényleg gyönyörű volt. Minden baba ugyanígy néz ki: gyűrött és vörös. Semmit nem csinált rosszul.

– Rád hasonlít – mondta Irving.

– Gondolod? – kérdezte kétkedve Peggy. – Szerintem nem igazán rám hasonlít. Inkább rád.

– Talán egy kicsit.

Irving lenyúlt, hogy kézbe vegye a babát, Peggy pedig odaadta neki, és közben úgy érezte, mintha valami nagyszerű ajándékban részesítené. Amint a baba az apja karjába került, fészkelődni és bandzsítani kezdett, a puha homlokát ráncolta, és Peggy meglátta, hogy kire hasonlít.

– A festmény – mondta. És igaza volt: abban a pillanatban a lányuk, aki még egyórás sem volt, pontosan úgy festett, mint az Irving illusztris szépapját, Louis Aldert – a Casablancai Papírvállalat alapítóját – ábrázoló portré, amely Irving szüleinek házában függött a lépcső tetején.

Irvingből kitört a nevetés, amitől tágra nyílt a baba szeme.

– Louis! Igen, Louis Alderre hasonlít. Szegényke. – Az arcához emelte a lányát, összeért az orruk. – Én kicsi Loum.

A baba cincogó kis hangot hallatott.

– Megismeri az apukáját – mondta Peggy.

– Apuci kislánya – mondta Irving, és a könyökhajlatában elfészkelve ringatni kezdte a babát. Úgy tűnt, mintha erre született volna – ellentétben Peggyvel, aki boldognak érezte ugyan magát, de a babával a karjában kimondottan esetlen volt.

– Hívhatnánk Lounak – mondta Peggy.

– A Lou nem lánynév.

– De a Louise az.

– Úgy volt, hogy ha lány lesz, Dawnnak fogjuk hívni.

– Louise Dawnnak.

Irving a babáról Peggyre pillantott, csupa csodálkozás volt az arca.

– Azt hiszem, ez boldoggá tenné apát.

Peggy azt is hallotta, amit a férfi nem mondott ki, amit talán soha az életben nem jutott volna eszébe kimondani. Azt hallotta: A szüleim sosem kedveltek téged, és ki lesznek borulva, amiért lányt szültél, aki nem viheti tovább az Alder nevet. Hallotta, amint Vi Alder azt mondja, miután a szökésükből visszaértek, gyakorlatilag a fogai közt szűrve: Isten hozott a családban. Hallotta, ahogy a saját anyja azt mondja: Ezt rá kéne venned, hogy elvegyen, mert még egyszer nem lesz ilyen esélyed, mint ez az Irving Alder. Lehet, hogy most még nem gazdag, de az lesz.

– Louise Dawn – mondta Peggy. – Tökéletes.

Anyuci kisfia

1978

– Hé, Irv, megszületett már az a baba?

Irving az ebédlőn átvágva megtorpant. Donnie Phelps, Mike Beaulieu, Ed Venskis és Brian Theriault mind egy asztalnál ültek, amelyen szendvicsek csomagolásai és kólásdobozok hevertek szanaszét. Egy pillanatra visszacsöppent a Casablancai Gimnáziumba, a girhes tinédzser könyvmoly szembesül egy asztaltársaságnyi izompacsirtával. Donnie, Mike és Brian mind ugyanabba az osztályba jártak, mint ő; Ed idősebb volt náluk két évvel. Volt idő, amikor leszegett fejjel iszkolt volna el mellettük, remélve, hogy nem veszik észre.

Most már persze másképp álltak a dolgok. Megállt, és elmosolyodott.

– Még nem – mondta Donnie-nak. – Peggyt lassan már megőrjíti.

– Mikor kellett volna megszületnie? – kérdezte Ed. A másik háromhoz hasonlóan ő is pólóra vett kockás flanelinget viselt, pedig odakint lehetett vagy huszonhat fok. Mind a négyen baseballsapkát viseltek: Mike-on és Donnie-n Red Sox-os sapka volt, Brian a Casablancai Papírvállalat sapkáját viselte, az elején a CPV zöld fenyőfalogójával, az Ed fején lévő, újdonságszámba menő sapkán pedig ez állt: KÉRDEZD MEG, HOGY SZAROK-E RÁ.

A cég szabályai elvileg tiltották a sértő logókat, de ezt a szabályt mintha senki sem tartotta volna be. Irving a sapka helyett Ed állát nézte, és úgy válaszolt:

– Két hete. Már tényleg kezd fölmenni benne a pumpa.

– Már biztos a falra mászol a várakozástól, mi? – mondta Brian. – Nat egy hét késéssel szülte meg BJ-t, és én majdnem elköltöztem, olyan zsémbes lett. A kanapén kellett aludnom.

– Te még mindig a kanapén alszol – bökte oldalba a könyökével Mike. – Nat nem szereti, hogy horkolsz.

– A te feleségednek meg mindegy.

Irving csak ácsorgott ott esetlenül, félmosollyal az arcán. Nem volt ezeknek a férfiaknak a főnöke; senkinek sem volt a főnöke, legalábbis még nem, habár egyesek úgy bántak vele, mintha az lenne, mindenesetre ők a gépek mellett dolgoztak, ő viszont a mérnökségen. De a kollégájuk sem volt. Donnie felesége, Mary volt Peggy legjobb barátnője, így aztán Donnie-t munkaidőn kívül is eléggé rendszeresen látta: grillezéseken, a Marokkó-tónál töltött napokon, egyszer pedig, amikor a házukba beköltöztek, egy rosszul sikerült vacsorapartin, amelyen Peggy odaégette a párolt marhasültet, Mary pedig túl sok bort ivott. Mindezen alkalmakkor a csajok úgy csacsogtak, mint ötéves koruk óta mindig is, Irving meg csak állt Donnie mellett idétlenül, mindkettejük kezében egy doboz Budweiser, és azon gondolkodott, hogy mit is mondjon. Miután a Red Sox, a Patriots, a Celtics vagy a Bruins témáját kimerítették, nem sok egyéb mondanivalójuk akadt egymásnak. Az iskolában soha nem beszélgettek, így aztán nem is voltak emlékeik, amelyekre ráfanyalodhattak volna. Még a munkahelyen sem ugyanazokat az embereket ismerték. Donnie rendszerint bekapcsolta a tévét.

Mennyivel könnyebb lenne, ha a csajok kedvéért nem kellene úgy tenniük, mintha kedvelnék egymást. Ha Irving azt mondhatná: „Tudom, hogy a feleségeink bírják egymást, te viszont annak idején tétlenül végignézted, hogy a haverod, Duane Roy a szart is kiverje belőlem, amiért szemüveges vagyok, és én ezt nem felejtettem ám el, még ha te el is felejtetted.”

Csakhogy ez Peggynél nem jönne be. Peggy azt akarta, hogy mindenki mindenkivel kijöjjön, és legyenek barátok. Úgyhogy Peggy kedvéért az összejövetelek előtt elolvasta a sportoldalakat, hogy legyen miről beszélnie.

Donnie tevőlegesen legalább soha nem molesztálta Irvinget a suliban. Fütyült rá. Ha Donnie bármit is érzett, akkor az az ingerültség volt, amiért meg kell várnia, hogy a haverja móresre tanítson egy strébert, csak utána mehet futballedzésre.

Most viszont lesz bennük valami közös. Mindketten apukák lesznek. A gyerekeik egymással játszva fognak felnőni. Irving szerette Donnie ikreit, Allisont és Bendictet, és bár az apjuknak nem tudott mit mondani, a babákkal órákon át boldogan el tudott gügyögni.

Donnie viszont jobbára elhanyagolni látszott a gyerekeit, így aztán lehet, hogy nem fogják egymás közt kicserélni az első szavakról meg a fogzásról szóló sztorijaikat.

A reggel bepakolt ebéd műanyag doboza zsíros tapintású volt az ujjai közt. Úgy látszik, Donnie és társai nem műanyag dobozban hozták az ebédjüket; az asztalon hagyott romokból ítélve minden papírzacskóban meg folpackban volt. Irving apja délben mindig hazament rendes főtt ételt ebédelni, és a mai napig is így tesz. „Nem is értem, Peggy miért nem főz rád”, mondogatta folyton Irving anyja, mire Irving mindig azt válaszolta: „Ó, hát jó nekem a szendvics is. Különben meg általában ebéd közben is dolgozom.”

Azt kívánta, bárcsak ma is dolgozna ebéd közben. Sokkal kevésbé kínos két kalkuláció között ebédelni, fél kézzel a billentyűket nyomogatva, a másikban meg egy szendvicset tartva. Ahogy itt áll ezek előtt a pasik előtt, akár a Howdy Doody-s uzsonnás doboz is lehetne a kezében, amivel ötödikben járt suliba.

– Egyébként – mondta, mert faragatlanságnak tűnt csak úgy odébbállni – előbb-utóbb így is, úgy is jönni fog a baba.

– Csüccs le – mondta Donnie, fejével egy üres szék felé biccentve. – Idegesít, hogy ott állsz.

Irving leült.

– Tudod, hogy a legjobb kicsalogatni ezeket a babákat – mondta Brian. – Tégy úgy, ahogy eredetileg odakerültek.

– Maryvel bevált – mondta Donnie. Beleharapott a fehér kenyérrel készült sonkás szendvicsbe, és csámcsogva folytatta. – Talán ezért is jöttek három héttel korábban.

Irving érezte, hogy elvörösödik.

– Nos, én…

– Peggyvel ez nem okoz nehézséget, he? – mondta Mike. – Emlékszem, amikor szépségkirálynő volt. Te egy mázlista vagy, haver. Sose gondoltam volna, hogy ez lesz.

Irving még jobban elvörösödött, ezúttal a haragtól, de mindannyian mosolyogtak, és a bajtársiasság szellemében zajlott az egész, igaz? Már nem a gimnáziumban voltak, és ő sem volt az a girhes kis stréber a Howdy Doody-s uzsonnásdobozával. Villamosmérnökként diplomázott, felesége van, és úton volt egy gyerek. Ezek a srácok itt csak a levegőbe beszélnek. A munkatársai, férjek és apák, ismerik egymást, amióta az eszüket tudják. Ha egy kis szívatást nem tud elviselni…

– Különben – mondta Irving – egész életemben arra vártam, hogy apuka legyek, úgyhogy azt hiszem, egy kicsit még várhatok.

Mindannyian nevettek, amitől majdnem összerezzent.

Nem rajtad nevetnek, mondta magában. Miért tennék?

Pedig de. Olyan biztosan tudta ezt, ahogy tíz évvel ezelőtt is tudta. Felnőtt, odavolt egyetemen – nem kisebben, mint az MIT-n –, elvett egy gyönyörű lányt, és most szülő lesz. Ő megváltozott, de Casablancában soha semmi nem változott.

Kicsomagolta a szendvicsét: mogyoróvajas-dzsemes. Ő maga készítette; Peggy túlontúl terhes volt ahhoz, hogy kikeljen az ágyból, és elkészítse a reggelijét, vagy bepakolja az ebédjét – és különben sem bánta a mogyoróvajat meg a dzsemet, sosem volt válogatós. Annál is kevésbé, mivel Peggy sem volt a világ legjobb szakácsa. A nyomába sem érhet az anyjának… na de Peggyt nem a főztjéért vette el.

Eszébe jutott, ahogy ma reggel ott feküdt az ágyukban, mindössze egy fehér kismamabugyiban meg az ő egyik fehér trikójában, amely ráfeszült a pocakjára. Irving még mindig elragadónak találta a közte meg a felesége közt meglévő magasság- és szélességbeli különbséget: nem tudott hozzászokni, milyen kicsi és törékeny Peggy, még terhesen is, milyen kecses a csuklója meg a bokája, a hosszú, karcsú nyaka. Gyakran vette a kezébe a kezét, hogy megcsodálja a méretbeli különbséget. Nem volt egy nagydarab ember, soha életében nem volt az, de Peggy mellett megtermettnek és védelmezőnek érezte magát.

Ma reggel tőle elfordulva feküdt, és ha nem tudta volna, hogy terhes, és kéthetes késésben van, meg nem mondta volna róla. Odabújt hozzá, térdét a térde közé dugta, átkarolta a derekát, és felhúzta a pólót, hogy kezét az asszony pucér pocakjára tehesse. Néha, amikor ezt csinálta, érezte, hogy rugdal a baba, de ma reggel nem; ma reggel csak az asszony bőrének kissé nyirkos melegét érezte. Az arcát a hajába temette, érezte a lélegzetvételét, kiszimatolta az izzadságot a nyakán, és szerette volna felcsúsztatni a tenyerét a pocakja ívén, hogy megtalálja terhességtől megduzzadt, puha mellét, de Peggy az utóbbi hetekben világossá tette a számára, hogy túlságosan is bálnának érzi magát ahhoz, hogy szexi lehessen.

Különös arckifejezéssel mondta ezt, mintha furcsállná, hogy olyan vonzónak tartja, amikor pedig terhes. Irving arra gondolt, hogy talán furcsa is. Fogalma sem volt róla, hogy más férfiak is így éreznek-e a terhes feleségük iránt.

Azt kívánta, bárcsak megkérdezhetné valakitől, de ugyan kitől kérdezhette volna meg? Végigpillantott a vele egy asztalnál ülő férfiakon, aztán újra a szendvicsére fordította a pillantását.

Irving sosem hallott olyat, hogy egy férfi egy másik férfi tanácsát kérte volna a szex terén, vagy olyasmiben, hogy valami normális dolog-e. A férfiak vicceltek a szexszel, ahogy az előbb Donnie is, állandóan ezzel viccelődtek, de ő sosem szállt be. Nem akart szendvicses zacskók közt a magánéletéről beszélni, mintha semmivel sem lenne fontosabb, mint a baseball.

Határozottan az volt az érzése, hogy a nők is folyton erről beszélnek. Peggy és Mary gyakran hirtelen abbahagyta a beszélgetést, amikor ő belépett a szobába.

– Mr. Alder!

Melanie volt az az irodából, az ebédlő ajtajában állt. Irving felnézett, és az apját kereste, aki ide soha be nem tette a lábát. Az ebédlő a munkásoknak való, nem a gyártulajdonosnak. Melanie azonban feléje tartott.

– Mr. Alder! – mondta. – A felesége telefonált! Arra kéri, vigye be a kórházba, hogy megszülje a babát!

Az eszegető férfiakból üdvrivalgás és füttyögés tört ki.

– Helyes, Alder!

– Csak így tovább, Irv!

Mike Beaulieu a vállába öklözött.

Irving az asztalon hagyta az ebédjét. Ahogy átvágott a helyiségen, kezek veregették hátba. Háborgott a gyomra, a bőre jéghideg volt. De nem ijedt meg. Magasnak és erősnek érezte magát, mint aki bármit megtehet.

Férfinak érezte magát.

Olyan forróság volt, hogy a malom kénszaga egészen idáig, a kórház váróterméig is elért. Peggyt azonban nem hallotta. Két ajtó, egy folyosó és számos fehérbe öltözött ápolónő választotta el tőle, akik apukákat nem engedtek be a szülőszobába.

A rajzfilmekben a leendő apukák a szorongástól félőrülten járkálnak fel-alá, miközben a feleségük szül. Szivart és pezsgőt készítenek be a nagy pillanatra, virágcsokrot a feleségüknek.

Irvingnél a Lewiston Daily Sun volt. Ez az egyetlen újság volt kapható a kórház büféjében. Nem dohányzott, és – hébe-hóba egy-egy doboz Budon kívül – nem is ivott. Akart venni Peggynek egy csokor virágot, a legnagyobbat, amit csak talál, de azt nem árultak a kórház büféjében, így hát vett helyette egy tedimackót, aztán várakozni kezdett.

Leült az ablak alatti műanyag székre. Nagyjából óránként kiment, és a nyilvános telefonról felhívta Peggy szüleit meg a saját szüleit, hogy elmondja, még nem született meg a baba, és nem, ne jöjjenek le, majd felhívja őket, ha bármi történik. Kétszer is vissza kellett mennie a büfébe, hogy legyen elég aprója telefonálni. Bőven bespájzolt, mert a büfé ötkor bezárt. Vett egy kis burgonyachipset, egy szelet Snickerst meg egy kólát, pedig nem is volt éhes, ráadásul hat óra körül az anyja is beugrott némi szendviccsel. (Csirkesalátással és sonkakrémessel. A mogyoróvajasat közönségesnek tartotta.)

A szagot leszámítva ez a bézsszínű helyiség lehetett volna bárhol a világon. Várakozhatna New Yorkban, Párizsban vagy Vancouverben. Lehetne hídépítői állása Dél-Amerikában, vagy duzzasztógát-építői Kaliforniában. A várakozás mindenütt egyforma.

Élhetné bármelyiket a maga elé képzelt életek tucatjai közül, kergethetné bármelyik álmot, amelyet oly eltökélten akart megvalósítani, mielőtt a Marokkó-tónál megismerkedett Peggy Grenierrel az ő kis bikinijében, aki ahelyett, hogy átnézett volna rajta, felpillantott rá, és elmosolyodott – ő pedig fülig belészeretett, olyannyira, hogy ott helyben megkérte a kezét. Ez volt a legbátrabb dolog, amit valaha is elkövetett.

Irving Alder nagyjából hétéves kora óta ott akarta hagyni Casablancát. El akart szökni a malom záptojásszaga, a pépszállító teherautók dübörgése, a szűk látókörű baseballsapkás zaklatók, a minden egyes házat magányos szigetté tévő havas telek elől. Egy másik helyen, gondolta, lehetne bátor, lehetne magabiztos és népszerű, okossága révén inkább megbecsült, semmint kigúnyolt srác. Akiben önmagát látják, nem pedig David Alder fiát és a Casablancai Papírvállalat törvényes örökösét.

Az MIT-n négy éven át végre hozzá hasonló emberekre talált, akik matematikáról, fizikáról és számítógépekről akartak beszélgetni, akik kíváncsiak voltak a világra és arra, hogy miképpen működik, akiknek nagyratörőbb ambícióik voltak annál, mint hogy jó állást szerezzenek a papírmalomban, és annyi pénzt keressenek, amiből vehetnek egy házat meg egy kisteherautót, és nyugdíjas korukban visszavonulhatnak Floridába. Olyanokra, akik szerint a családi hagyományok kevésbé fontosak, mint az intellektus.

De aztán hazajött a nyári szünetre, és Peggy Grenier azt mondta neki, elmegy vele moziba, és Irvingnek attól a pillanattól fogva egyetlen olyan álma sem volt, amelyben a lány ne szerepelt volna. Éppen Kaliforniában pályázott különféle állásokra, kész volt odarepülni interjúra, amikor Peggy terhes lett. És hogy is cipelhetné keresztül a fél országon, távol a családjától és a barátaitól, amikor kisbabája lesz?

Itt maradni Casablancában, elfoglalni azt az állást, amelyet az apukája talált neki a gyárban, nem egészen egy mérföldnyire lakni a szüleitől, mindez elhanyagolható árnak tűnt Peggyért és ezért a babáért, aki nemsokára megszületik.

Hajnali kettő körül Irving három összetolt széken végignyúlva elszundított. Furcsa féléber alvás volt, amilyet annak idején néha a könyvtárban produkált tanulás közben. Azt álmodta, hogy kijött a váróteremből, végigsétált a folyosón, és félretolta a nővérek falanxát, hogy berontson a szülőszobába, ahol Peggy feküdt verejtékezve, az arca fájdalomba torzulva. „Hadd szüljem meg a babát”, mondta álmában, miközben lefeküdt mellé, és kitárta a karját. „Majd én megcsinálom. Most pihenhetsz.” A lábát föltette a kengyelbe (álmában még mindig cipőt viselt, barna Hush Puppiest), és tolni kezdett.

– Mr. Alder – mondta a nővér, mire Irving kinyitotta a szemét. Nagy nehezen felült.

– Mi a baj?

– Nincs semmi baj. Fia lett.

Fiú. Egy gyerek. Egy fiú.

– Láthatnám?

– Persze. – A nővér végigvezette a folyosón, kinyitotta előtte az ajtót, és már ott is voltak: Peggy a mellén ringatta a fiukat. A világ legtermészetesebb dolga.

Irving legszívesebben sírva fakadt volna. Üvölteni akart, és kacagni, és röpködni. Szárnyas lábakkal közelített az ágyhoz.

– Tökéletes – mondta.

Minden egyes kis ujj, minden egyes kis lábujj. Két párás szeme közt egy gyűrődés, elbiggyesztett ajkak.

Ezt mi csináltuk, gondolta csodálkozva Irving. Ezt az emberi lényt.

– Fiú – mondta Peggy. – Fiunk van.

A férfi kinyújtotta a karját, Peggy pedig beletette a babát. Tömör volt, igazi. Irving karjában fészkelődni kezdett, és pofákat vágott, Peggy pedig elnevette magát mellette.

– Ó, istenem – mondta. – Úgy néz ki, mint az a festmény a szüleid házában.

A férfi felnevetett. Szédelgett, mintha darabjaira hullott volna a világ, hogy egyetlen pont körül újrarendeződjön, e körül a gyermek körül itt a karjában.

– Kicsi Louis Alder – mondta.

– Hívhatjuk… hívhatjuk Lounak – mondta szinte tétován Peggy. – Ha akarod.

– A szépapám, a papírmágnás után? Nagy névnek tűnik ezt egy kisbabára aggatni.

– Hát, még mindig jobb, mint az Irving.

A férfi elszakította a pillantását a babáról, és a feleségére nézett. Az fáradtnak látszott, de gyönyörűnek, és őrá mosolygott.

Ők most már egy család, gondolta Irving. Egy igazi család.

– A szüleidnek nem tetszene? – kérdezte Peggy. – Ha Louis Alder után neveznénk el? Akár még a Louis Davidet is használhatjuk, az apukád után.

A szavai a végén megremegtek, mintha elbizonytalanodott volna, mintha nem tudná, hogy a férfi örülne-e annak, hogy tovább akarja vinni a családnevet.

Szeretethullám söpört végig Irvingen, és ráébredt, hogy akármiről is álmodott annak idején, semmi a világon nem hasonlítható ehhez a pillanathoz, itt és most a feleségével és a fiával. Még soha nem érezte magát ennyire Casablanca részének, mint éppen most, ebben a jelenben, amely kérlelhetetlenül összekapcsolódik a múlttal, családjának ugyanezen a helyen élt sok-sok egykori generációjával.

Ideje volt félretenni azokat a távozásról szőtt álmokat. A jövőjük, mindnyájuké, itt van. Együtt. Ez a kisfiú itt a karjában a bizonyíték rá.

– Louis David – mondta. – Isten hozott Casablancában.

Louis & Louise

1978–1982

A születésnek ebben a pillanatában Louis és Louise egyugyanazon személy két különböző életben. Csupán az orvos által megállapított nemük és az „e” végződés különbözteti meg őket egymástól. A nemi szerveik mások, de az arcuk ugyanolyan – és valóban, a legtöbb megvilágításban és a legtöbb grimaszban inkább Irvingre hasonlítanak, mint a szépapjára, noha valamennyi Peggyből is van bennük, főleg, amikor alszanak. Amikor Peggy a babájával együtt alszik, és Lou feje az anyjuk meztelen mellén nyugszik, békésen lehunyt szemük és ellazult szájuk teljesen egyforma.

Louis és Louise nem ikrek – nem úgy, mint Mary kétpetéjű ikrei, Allie és Benny, akiket idővel majd még alaposabban is meg fogunk ismerni. Peggy és Irving Aldernek csupán egyetlen gyermeke született. Peggy, aki első ízben olyan könnyedén teherbe esett, soha többé nem hord ki másik gyermeket. Louis és Louise a fogantatás pillanatában egyetlen petesejt és egyetlen spermium. Csak éppen az életnek ebben a verziójában a spermium az X kromoszómát hordozza, abban a verziójában pedig az Y-t. A spermium találkozik a petesejttel, és elkezdenek osztódni, megsokszorozódni.

Magzati állapotában Lou neme eleinte megállapíthatatlan. A terhesség hetedik hetében elkezdenek kifejlődni a nemi szerveik. 1978-ban, láthatatlanul meglapulva Peggy testében, egy komplikációmentes terhesség esetén bármilyen neműek lehetnek. Bármi lehet a társadalmi nemük. Annyi minden más van még bennük, ugyancsak láthatatlanul, ami szintén igaz. Szemszín, hajszín, a mosolyuk görbülete, rövidlátás, egy anyajegy a combjukon, szénanáthára való hajlam, a sós ételek és a science fiction jövőbeli szeretete, az egyenletes szívverésük.

Ám amikor Lou megszületik, először mindenki a biológiai nemüket veszi észre. Mindenki erre kérdez rá először. Ezzel kezdődik minden egyes döntés, amit vele kapcsolatban meghoznak, még mielőtt hatalmukban állna, hogy saját maguk hozzanak döntéseket.

A születésnek ebben a pillanatában, még az első lélegzetvételük, az első felsírásuk előtt, szüleiknek minden álma Lou Alderben fókuszálódik.

Csakhogy ezek az álmok egyfélék, ha a gyermek fiú, és másfélék, ha lány.

Louise majd hazakerül, ahol rózsaszínbe öltöztetik. (Mint kiderül, a haja élénkvörös; borzasztóan üti egymást a két szín.) Louist kékbe fogják öltöztetni, ami jobban megy a vörös hajhoz. A nagyszülők majd ajándékokkal érkeznek: babákkal vagy plüssmacikkal, lányruhákkal vagy egy pirinyó baseballkesztyűvel. Nézzék, ahogy ott ülnek Peggy és Irving nappalijában, ebben az új házban, teáznak, és a baba kedvéért megpróbálnak összebarátkozni. David Alder a hőség ellenére, amely még mindig nem tetőzött, öltönyt és nyakkendőt visel. Bob Grenier munkásnadrágban és a csomagolásból olyannyira frissen kibontott kockás ingben van, hogy még meglátszik rajta a hajtogatás. Vi Alder egyszínű kardigánt és pulóvert visel gyöngyökkel, Yvette Grenier pedig a legjobb műszálas nadrágját vette föl ujjatlan blúzzal. Mindnyájan casablancaiak, itt születtek, itt is nőttek fel, de mintha két különböző bolygóról származnának. Bob Grenier apja Québecből vándorolt ki, hogy fát vágjon a casablancai papírmalomnak, Bob pedig tizenhét éves kora óta a malom Kettes Gépén dolgozott. David Alder apja az ő apjától, George-tól örökölte a malmot, amelyet ez utóbbi apja, a pennsylvaniai Alderek közül való Louis Alder alapított 1862-ben. Yvette egy favágó lánya, Vi pedig egy olyan emberé, aki egy Nyugat-Maine-i cipőbolthálózat tulajdonosa volt, majd az üzleteket eladta a fiának, és visszavonult Key Westbe. Yvette észreveszi, hogy Vi teaivás közben eltartja a kisujját, mintha az angol királynőnek képzelné magát, Vinek pedig meg kell tartóztatnia magát, nehogy elfintorodjon, amikor Bob nagy köpet dohányos slejmet köhög a zsebkendőjébe, majd anélkül, hogy kezet mosna, fölveszi a gyereket. Peggy szülei többet költenek az ajándékaikra, mint amennyit megengedhetnének maguknak, de azok még így is szedett-vedett ócskaságoknak tűnnek Irving szüleinek ajándékai mellett, amelyeket a Macy’snél vásároltak Portlandben.

Lou mindkét házaspár első unokája. Ez a gyerek majd talán ad nekik beszédtémát. Ez a gyerek majd talán közös nevezőre hozza őket, és egyszer s mindenkorra eltörli ezeket a különbségeket tulajdonos és dolgozó, szellemi és kétkezi munkás, protestáns és katolikus között.

Minden tőlük telhetőt megtesznek a nagyszülők, a babáikkal meg a kesztyűikkel, a ruhácskáikkal meg a macijaikkal, történeteket, históriákat, megszorításokat hagynak az utókorra. Szorgalmasan vonják a kerítést azok köré a határtalan álmok köré.

De mindenkivel ez történik, méghozzá csupa szeretetből. Azt akarjuk, hogy a gyerekeink egy olyan világban éljenek, amelyet ismerünk, hogy beilleszkedjenek, hogy azt tegyék, amit elvárnak tőlük, mert így lesz az ember boldog. Nem lehet bármit megálmodni; olyasmit kell, ami lehetséges. Louis Alder többségi részesedést fog örökölni a Casablancai Papírvállalatban, ami az anyai nagyszülei számára szinte elképzelhetetlen gazdagságot jelent, akik még mindig a jelzáloghitelt törlesztik a szerény két hálószobás házuk után; Louise Alder pedig… nos, ez már nem annyira magától értetődő, de hát elvégre ez itt a hetvenes, szinte már a nyolcvanas évek – a feminizmus nem valami trágár szó, úgyhogy egy szép napon miért ne irányíthatna egy nő egy papírmalmot? És esetleg lesz egy fivére, vagy hozzámegy valakihez, és szül egy másik örököst, még ha más lesz is a vezetékneve.

Lou mindebből még egy kukkot sem ért. Lou világa tejből és melegségből, ismerős hangokból és puhaságból, elmosódó színekből és az arcok mintázatából, egy összepiszkított pelenka nedves csicsogásából és a legteljesebb megnyugvást adó mellből áll. Éhesek a babák. Amikor Irving veszi fel Lout, belőle is megpróbálnak szopni.

Kedvenc játékuk, Louise-é is, Louisé is, egy kis plüsscsirke, amely se nem rózsaszín, se nem kék, hanem sárga és vörös. Első szavuk az, hogy „ike”, ami azt jelenti, „csirke”.

A megszorongatott-megszopogatott Ike szép lassan egyre kopottabb és koszosabb lesz, hiába látogatja rendszeresen Peggy hipermodern mosógépét. Lou, akár kékben, akár rózsaszínben, megtanul járni, de a leginkább futkározni imádnak. Meg kúszni-mászni. Leküzdik a kiságy ketrecét és Peggy lépcsőrácsait; Peggy egyszer alig öt percre kint hagyja Lout a gyepen, hogy fölvegye a telefont, és mire visszaér, Lou már felmászott a kertjük végében lévő nagy szikla tetejére, és most ott ül, örül, mint majom a farkának, mindössze pár hüvelyknyire van attól, hogy lebukfencezzen, és betörje a fejüket.

– Ez a fiú bármire képes – mondja Alder nagyi.

– Ezzel a lánnyal még meggyűlik a bajod, amikor tinédzser lesz – mondja Grenier mémère.

Hároméves korában Lou megtanul fütyülni. Igazi csücsöri szájú, teli tüdőből fújt fütyüléssel. Hangosan süvítve, akár egy tengerész. Minden este ágyba dugják Ikét. Peggynek segítenek kifesteni a házuk falait, pici ecsettel dolgoznak az anyjuk mellett. Négy nap múlva találnak egy piros zsírkrétát, és a frissen fehérre festett falra odarajzolják a családjukat: három kerek pacát, anyut, aput és Lout.

Lou szeretne egy babafivért vagy babanővért, de csak nem akar jönni. Éjszaka Lou néha hallja a konyhából a szüleik suttogását, de a szavakat nem értik.

Más szavakat viszont értenek. Olyanokat, hogy „csinos” vagy „erős”. Olyanokat, hogy „édes” vagy „okos”. „Fiú” vagy „lány”; „fiús lány” vagy „lányos fiú”. Úgy döntenek, nem szeretik se a rózsaszínt, se a kéket, és csak pirosba, sárgába vagy lilába hagyják magukat öltöztetni az anyjuktól, ami aztán igazán elüt a hajuktól. Még mindig felmásznak sziklára, fára, amikor csak tehetik. De Louis most már csak éjjel ölelgeti Ikét, és amikor Louise fütyül, ő dallamot visz bele.

Louise

2010

Délután 3 óra 10 van, Lou az íróasztalánál ül, és a diákjai évzáró fogalmazásait nézi át, miközben a nap besüt annak a brooklyni középiskolának a rácsos ablakain, ahol hat éve tanít. Nyári kalandom, ez volt az címe, de némelyik gyerek saját címet adott a történeteinek.

Harcom az óriás űrhangyákkal

Hogyan gyújtottam fel Brooklynt

Nyári iskola Roxfortban

Rögtön le kellett volna osztályoznia a fogalmazásokat, és visszaadni nekik, hogy a gyerekek a rajzokkal meg földrajzprojektekkel teli hátizsákjukba gyömöszölve hazavihessék őket, de ő azt szeretné, hogy legyen ideje igazából elolvasni őket, hogy egy kicsit még tovább nyújthassa a tanévet. Szereti ezt az osztály, a 8/g-t, és a gyerekek valószínűleg úgysem akarják visszakapni a fogalmazásukat. Kisebb gondjuk is nagyobb az angol fogalmazásnál. Úton vannak az igazi nyári kalandok, aztán meg a gimnázium felé.

Ez a nyár lesz életem legszebb nyara. Merthogy Justin Bieber ezen a nyáron fog belém szeretni. Had meséljem el, hogy fog történni. Először is had mondom el, hogy nézek ki hosszú holófekete hajam van kék és lila csíkokkal, a szemem nagy és ibolyaszinű. Mindig combigérő fekete bőrcsizmát és csipkés ruhát hordok hasitékokkal, és mindenki azt mondja szép vagyok, de én ezt nem tudom. Egyik reggel arra ébredtem, hogy anyukám azt mondja, Sydny levelet kabtál, és amikor kibontottam, az ált benne, hogy retúrjegyet nyertem Las Anglesbe, és olyan izgatott lettem, mert ott lakik justin. OMG végre találkozni fogok vele?!?!?!?!

Lou elmosolyodik. Ebben az évben Akia Hassan minden egyes fogalmazását, amit Lou feladott neki, mindegy, milyen spekulatív témában, arról írta, hogy Justin Bieber belé fog szeretni. A dolgozatok rendszerint nem valami összefüggőek, és Lou hiába próbálta rávenni Akiát, hogy többet használja a helyesírás-ellenőrzőt, és kevesebbet az OMG-t, de csodálattal kell adóznia a nyolcadikos lány Mr. Bieber iránti odaadásának, főleg, amikor az esszé címe valami olyasmi volt, hogy „Kis lépések, amelyeket mindannyian megtehetünk a globális felmelegedés enyhítéséért”.

Az utolsó oldalra lapoz, hogy megtudja, áldottan boldog házasságuk során hány gyereke lesz Akiának/Sydnynek és Justinnak (változó, egy és hat között), és a szokásos, szívecskével díszített VÉGE felirat helyett, amellyel Akia be szokta fejezni a dolgozatait, itt az áll, hogy Én nem én nem leszek sohasem Justin Bieber felesége, de köszönöm, hogy egész évben hagyta ezt színlelni. Hiányozni fog Ms A!

Lou kipislogja a szeméből a könnyeket.

Utálja az utolsó tanítási napot. Mindig olyan boldog az összes diák, és még a nosztalgiára leginkább hajlamos tanártársai is alig várják a hathetes vakációt. Lou számára azonban ez azt jelenti, hogy veszni hagyja azt a világot, amelyet az előző tíz hónapban belakott. Nem kaland, hanem veszteség.

Felsóhajt, és az íróasztalfiókjából elővesz egy rózsaszín kartondossziét. A végén még ezeket a dolgozatokat is az ágya alatt fogja tartani, az összes többivel együtt. Dana cukkolni fogja érte, Lou pedig azt mondja majd: „Mire felnősz, megérted”, noha lelke legmélyén azt reméli, hogy Dana sohasem fogja megérteni. Hogy ő sokkal egyszerűbbnek fogja ítélni a továbblépést, az elengedést. És hogy Danának sokkal kevesebb jut majd belőle, mint Lounak.

– Lou?

– Apa? – A reakció azonnali, még föl sem néz, már kimondta, pedig az apja még soha életében nem járt az osztálytermében, az iskolájában, és a karácsonyt követő nap óta nem is látta őt. Az apukája áll az ajtóban. Legalább annyira az apja látványából tudja ezt, mint a mellében támadt érzésből: a boldogság és a bűntudat közt félúton lévő peremen egyensúlyozó valamiből.

– Szia – mondja felállva. – Mit keresel itt?

Az apja belép az osztályterembe. Ugyanolyan stílusú, nyakig begombolt rövid ujjú fehér inget visel, mint egész életében, de a szemüvege új. Legalábbis azt hiszi, hogy ez egy új szemüveg. Nem?

– Látni akartalak – mondja, Lou pedig előjön az íróasztala mögül, és megöleli. Az apja szorosan visszaöleli. Lou nagyjából egyhüvelyknyivel magasabb nála, ami mindig meglepi a lányát.

– Repülővel jöttél le?

– Kocsival.

– Hét órát vezettél, csak hogy láthass engem?

Irving megvonja keskeny vállát.

– Te vagy az én kislányom. Ráadásul szeretek vezetni. – A lánya könyökén hagyja a kezét, mintha folyton hozzá szeretne érni. – Azt hittem, be sem fognak engedni az épületbe, és majd odakint kell megvárjalak. Fémdetektorok is vannak! Egy iskolában. Ez itt nem olyan, mint Casablancában.

– Nem, ez nem olyan. – Szülővárosuk említésére Lou elhúzódik tőle, és így már nem érnek egymáshoz. – De beengedtek?

– Megmondtam nekik, hogy az apukád vagyok. Szerintem ártalmatlannak látszottam.

Az is vagy, gondolja a lánya, és önkéntelenül is újra megöleli.

– Mi járatban vagy?

– Meg kell veled beszélnem valamit. Személyesen.

– Mit?

Ezúttal az apja engedi el előbb. A lány íróasztalához lép, és a dolgozatkupacokat nézi.

– Úgy látszik, még rengeteg munkád maradt a nyárra.

– Az csak a gyerekek számára vakáció, a tanároknak nem.

– Mindig is kíváncsi voltam rá, hogy néz ki az iskolád.

A lány követi az osztályteremben körbenéző apja pillantását. Ebben a teremben tanít már öt éve, de még mindig rengeteg minden van benne, amit csak most vett észre igazán, hogy az apja szemével nézte. Milyen kicsi. Hogy mállik a festés. A védőrácsok az ablakon. Odakint a forgalom zaja és a zene meg a kiabálás: Brooklyn minden lármája, amely még az őskori légkondicionáló zörgését is túlharsogja.

Mennyire másképp mutathat ez az apukája szemében, aki egy fehér deszkaburkolatú iskolaépületbe járt a Pennacook folyó partján, tágas, bekerített játszótérrel, amelyet egy nagy vándorkő köré építettek, amelyet a gyerekek annak idején megmásztak, hogy a tetején fogyasszák el előre csomagolt ebédjüket. A pettingilli elemi. Harmadikig Lou is abba az iskolába járt, akkor egy modern épületben megnyílt az új casablancai általános.

– Nem nagyon figyelek oda a teremre – mondja Lou, mintegy megvédve a… mit is? Az iskoláját? Az életét? Önmagát? – A gyerekektől lesz érdekes.

– Azt elhiszem. – Az apja végigfuttatja az ujját az egyik mellette lévő pad tetején: valaki belekarcolta, hogy I OMAR, aztán piros tollal besatírozta a szívet.

– Ez itt egy más környezet – mondja az apjának –, de a gyerekek nem annyira mások, mint én voltam az ő korukban. Meg talán te is.

– Dana hol van? – kérdezi a férfi. – Már neki is véget ért az iskola, nem igaz?

– Számára fél háromkor ért véget a tanítás.

– Akkor hol van? Idejön, hogy megvárjon?

– Nem, fociedzése van, utána busszal megy haza. Van kulcsa a lakáshoz, ha én netán nem érnék haza előtte.

Ezt dacosan mondja, mert tudja, mit szólna hozzá az anyja, hogy egy tizenkét éves lány egymagában buszozik végig Brooklynon, arról már nem is beszélve, hogy egyedül van egy lakásban, Irving azonban csak pislog a szemüvege mögött, és így szól:

– Hát, akkor már ott lesz, mire mi odaérünk, igaz?

– Az edzése fél ötig tart, úgyhogy valószínűleg előtte fogunk hazaérni. – Az apja az orrát fintorítja, mint aki tüsszenteni készül.

– Jó lesz őt látni. Lefogadom, hogy sokat nőtt. Képek alapján nehéz megítélni.

– Olyan, mintha vagy félhüvelyknyit nőne, ahányszor csak ránézek. Jó étvágya van.

– Akárcsak neked volt. – Leveszi a szemüvegét, hogy megtörölje, Lou pedig ráébred: nem az új szemüvegtől néz ki máshogy. Megőszült a haja. Mindenütt. Karácsonykor még bőven akadt benne barna, de fél év sem kellett hozzá, és odalett, ezüstfehérbe csavarodott.

Maine közepéről kocsival hét óra az út Brooklynig. A connecticuti forgalom meg útépítés miatt még annál is több, márpedig Connecticutban mindig nagy a forgalom, és mindig van útépítés.

– Jól vagy, apa? – kérdezi Lou.

– Semmi bajom.

– Hosszú utat tettél meg azért, hogy megvitasd velem a diákjaim munkáját.

– Nos, nyilvánvalóan látni akartalak benneteket Danával. A diákok munkája csak hab a tortán.

A székek mind a padok tetején sorakoznak felfordítva, lábaik fekete antennákként merednek fölfelé. Lou leveszi az egyiket, és leül rá.

– Mondd el, mi a hézag, apa. Miért autóztál le idáig anélkül, hogy szóltál volna? Miért az iskolámba jöttél be, és nem a lakásomra? Mármint természetesen szívesen látlak, de te nem szoktál ilyeneket csinálni. A mi családunkban nem szokás beugrani egymáshoz.

– Négyszemközt akartam veled beszélni, Dana nélkül. És az nem telefontéma, amit mondanom kell neked.

Te jó isten, otthagyja anyámat, és mostantól én leszek érte a felelős.

Lounak semmi oka ilyesmit hinni – sem azt, hogy a szülei szétválnak, sem pedig azt, hogy a végén bármiféleképpen ő lesz a felelős az anyjáért. Különben sem valószínű, hogy az anyja ezt egyáltalán hagyná neki; nem állnak ők olyan közel egymáshoz. A szülei kapcsolatát meg nem ismeri eléggé ahhoz, hogy tudja, napi szinten mennyire stabil.

Dana barátnőjének, Farah-nak a szülei válófélben vannak, pár nappal ezelőtt egy este meg is beszélték ezt Danával egy kis kínai kaja meg a Star Trek Voyager ismétlése mellett.

– Nagyon maga alatt van – mondta neki Dana. – A múlt héten két napig nem volt suliban. Azt mondja, már azt se tudja, hogy fiú-e, vagy lány. Valahogy örülök neki.

– Minek örülsz? – kérdezte Lou.

– Annak, hogy nekem nincs apukám – felelte evőpálcikájával a tésztát döfködve Dana. – Farah szerint a szülei utálják őt, és őmiatta válnak el. Folyton azon agyal, amiket csinált, megpróbál rájönni, hogy mit rontott el. Ha az apukám azt se tudja, hogy létezem, legalább utálni se utálhat. Egy gonddal kevesebb. – A szájába gyömöszölte a tésztát, és rágni kezdte, de Lou hiába nézett rá fürkésző szemekkel, nem tudta megállapítani, hogy tréfált-e, vagy sem.

Még csak tizenkét éves, és Dana máris remekül blöfföl.

Most viszont az apukáját nézi, aki hátsójával az ő tanári asztalának a szélén gubbaszt, a haja teljesen ősz, fancsali arca aggodalmas, és Lou arra gondol: El fognak válni. És az első érzés, ami rátör, az a rémület, és a pánik. Nem csupán azért, mert azt hiszi, hogy neki kell majd gondoskodnia az anyukájáról; egyfajta hasogató érzés ez, mintha saját önazonosságának valamelyik alapvető jellemzőjét tépnék ki belőle. Egyszeriben megérti, mire gondolt Dana, amikor azt mondta, hogy a tizenkét éves barátnője, Farah már azt se tudja, hogy fiú-e, vagy lány. Lou harmincegy éves, és már nagyon régóta nincs szüksége a szüleire. Ők már nem az a hármas egység, ami kislány korában valamikor voltak: anyuci, apuci és Lou.

Mégis pontosan ugyanúgy érzi magát.

– Ugye, nem fogtok elválni? – kérdezi.

Ráncokba szalad Irving homloka.

– Nem. Nem megyünk szét anyáddal.

– Akkor miről van szó, apa?

– Nos. Erről, ni. – Úgy tolja föl a szemüvegét, ahogy mindig is tette, amióta Lou az eszét tudja. Most girhesebb is, ami nagy szó, mert az apja amúgy is eléggé sovány. Az arca beesett, a csuklója csontos. Lou el sem hiszi, hogy ezt eddig nem vette észre. Túlságosan aggódott az osztályterme kinézete meg amiatt, hogy mit szólna hozzá az anyja, hogy Dana egyedül van.

– Beteg vagy, igaz?

– Louise…

Rémületében kirobban.

– Betegen nem vezethetsz hét órát, apa! Miért nem hívtál föl? Elmentem volna…

– Valóban? – kérdezte csöndesen az apja.