„Olvastam zuhanásról, repülésről, ólommá vált lábakról, meztelenségről, ismerősök ismeretlen arcairól, sokról és kevésről, halottakról, álomságukra figyelmet felhívó álmokról, bénultságról és némaságról, erdei utakról, elhagyatott házakról, valószerűtlen természeti jelenségekről, emberszerű lényekről, arc nélküli hangokról, lidércekről, különös városokról, üvegburákról, magzatokról, sikolyokról, sóhajokról, testekről és akarásokról, romokról, érzékeiket tévesztett ingerekről: hangként érzékelt színekről és színként érzékelt tapintásról, testetlen testi fájdalmakról, tébolyult eufóriáról, altestbe hasító szégyenről, virágba borult szemgödrökről, földszagról.”

Imre Eszter (1990, Marosvásárhely)
író, fordító, könyvtáros.

Budapesten tanult irodalmat, filozófiát és kultúratudományt.
Jelenleg újra szülővárosában él.
Regényt, novellát, mesét és esszét ír.
2021-ben elnyerte a Látó szépirodalmi folyóirat nívódíját.

Eddig megjelent kötetei:
Luca-napi mesék, A csillagvölgyi patikus felesége, Napsugár kisasszony tizenkét madara.

Jelenleg a Sziget-trilógia első kötetét tartja kezében az Olvasó.

Imre Eszter

LÉLEGZIK
A FÖLD

Sziget-trilógia 1.

Fekete Sas Kiadó
Budapest, 2025

A kötet megjelenését támogatta:

A borítót
Vida Krisztina
festményének felhasználásával
Ozsváth Zsuzsa
tervezte

Megjelent a
Fekete Sas Kiadó
fennállásának
35. évében

© Imre Eszter, 2025
© Fekete Sas Kiadó, 2025

Ebben a könyvben

minden

mindenki

mindenhol

fikció.

Hogyha

valami

valaki

valahol

hasonlít a valóság bármely elemére, az azért van, mert

a lehetőségek száma véges, és az író sosem hívhat életre mást,

mint ami már eleve van.

„Ez előtt a sors előtt kellett fejet hajtanom és homlokommal tulajdonképpen a földet érintenem, hogy alávetettségem teljes legyen. Valami azonban legalább egy milliméternyire megakadályozott benne. Valami így szólt bennem: »Hát jó, de azért mégsem teljesen.«”

C. G. Jung

SZIGET

Talán már akkor is tudtam, hogy az álmodók hívását hallottam meg, amikor a repülő ereszkedni kezdett, és megpillantottam a szigetet: egy darab föld, maréknyinál nem több, amit csak a kegyelem tarthat meg a vízen, és lebeg, úszik a sötétkék fodrokon, mégis szilárd, mint a gondviselés.

Bizonyossággal elegy izgalom lüktetett a testemben, és elvesztem a megérkezés egyre szűkülő, mégis kitárulkozó perspektívájában: a darab föld közeledett, vaskosabb és szilárdabb lett, a belőle kiemelkedő világ pedig lassan megmutatta magát: egyre nagyobbak lettek a színes házak, a kikötött hajók, az egyetlen úton tovagördülő autók. Ez a világ már nem fért volna el a markomban, és ahogy a belőle kitüremkedő jeget, épületeket, vulkánokat és hóvak tereket, az itt-ott világló templomokat néztem, azt éreztem, hogy ez a sziget a marok, ami megragad és elenged, magához húz és megtart egy ide-oda hánykolódó szeszélyes víz tajtékán.

Utólag persze könnyű hívásnak nevezni, utólag minden egy cél felé halad, utólag válik történetté az élet. De azt gondolom, hogy ez már a legelején sem holmi útnak indulás volt, és a kíváncsiságnál jóval több vezérelt. Éreztem, hogy van valami a szigeten, ami hozzám tartozik, és mindenképp találkoznom kell vele testközelből. Az álmaimra akkoriban még nem gondoltam. Az összefüggést láttam, a sziget és az álmok valamiképpen mindig összefonódtak, de a legmerészebb fantáziáimban sem gondoltam volna arra, ami az álmodóknál fogadott. Nem, akkoriban még csak a késztetés volt, az álmokkal együtt egy láthatatlan szálra felfűzve, de egyikből sem következett a másik.

Álmodtam, hát persze, micsoda tereket, micsoda világokat! Ugyanabból az anyagból szőtték az álmaimat is, mint a szigetet, ugyanaz a tér volt mindkettő, ugyanaz a hang, és ugyanaz a föld lélegzett az éjszakáim legmélyén, mint amiből maréknyi a jeges-kék óceánon is lebegett.

A hétköznapok tompa zsongásában olykor hajlamos voltam azt gondolni, hogy az egész csak képzelődés, feszít a városi robot, az üresség, a nem saját, és nem is jól megválasztott rutin. Az életem mintha valaki másé lett volna, az elvágyódás pedig képes nem létező összefüggéseket láttatni az emberrel, gondoltam ilyenkor. Majdnem egy évtizede éltem egy olyan városban, amit az első perctől idegennek éreztem, idegennek a testemtől és a gondolataimtól, és végképp idegennek az érzékelésemtől. Amíg a kertben éltem, gyermek- és kamaszkoromban, bízhattam az érzékelésemben, és abban, hogy az érzékeim nem választanak le a világról, nem tompulnak. A kertben tökéletesen működtek, szervesen együtt éltek a környezetemmel, és a megfelelő mértékig voltak kiélezve. Jó volt együtt létezni a világgal, együtt lüktetni mindazzal, ami körülöttem élt. A város mindezt megváltoztatta. Az ösztöneim zabolázni kezdték magukat a túlélés érdekében, eltompultak. Ravasz módszer ez a részükről: a folyamat nem érhető tetten, csak az eredmény látszik. Az ember egyszeriben arra ébred, hogy kiürült. Sok minden lakozik az érzékekben, és ma már ki merem mondani, hogy a lélek egy része is közéjük tartozik. Igen, a szemben, a bőrben, az orrban és az ajkakban is lélek lakik. Vagyok, amit meglátok, megérintek, kóstolok. Májusi erdőben tölgy törzsét érinteni, nyirkos, moha lepte kőnek támasztott háttal szeretkezni, a víz hűvösét érezni a torkomban egy forró napon, két szín között az árnyalatnyi különbséget megpillantani, a tenger és az ég találkozásának illatát beszívni: a lélek dolga. Ahogy tompulnak az érzékek, úgy torlaszolódnak el a lélekhez vezető utak. Amikor az ember már elhalad a látvány mellett, nem veszi észre az illatokat, és a vízből csak annyit érez, hogy a szomját oltja, de nem borzong bele a torok és a bőr, nem újul meg, nem borul ünnepbe a test: akkor válik megközelíthetetlenné a lélek. A város ezt tette velem. Eltompította az érzékelésemet és megközelíthetetlenné tette a lelkemet. Későn vettem észre. Noha sejtettem, hogy az álmaimban elém táruló világban feladatom van, sosem jutott eszembe ahhoz fogható, ami a szigeten történt. De nem álltam ellen, újra meg újra beléptem ebbe a világba, és ilyenkor minden zsigeremmel jelen voltam. A hétköznapok sodrása azonban, mint már mondtam, gyakran távolságot ékelt közém és az álmok közé. Ilyenkor nehéz volt komolyan venni az egyébként észrevett összefüggést. Féltem, hogy fantázia csupán, amit a kiégés szült.

A döntés, hogy elmegyek a szigetre, egy láthatatlan folyamat volt. Maga a lépés, az elutazás hirtelen történt, de évek előzték meg, mialatt csendben és következetesen készülődtem. Emlékszem, fiatalabb koromban olvastam valahol, hogy a szigeten egyetlen út létezik, és nem is építenek többet, mert a helyiek ragaszkodnak hozzá, hogy ne zavarják meg a tündérek életterét. Lenyűgözött az egyszerűség, ahogyan erről nyilatkoztak, az egésznek a természetessége. Attól a pillanattól vonzott a sziget. Engedtem ennek a vonzalomnak, hogy rügyet fakasszon bennem. És álmodtam. Egyre többet, egyre színesebben, gazdagabban. Az álom és valóság közti távolság pedig egyre szűkült. Az álmok képei egyre nagyobb teret követeltek maguknak a hétköznapokban is, és egy-egy pillanatban felmerült bennem, hogy ami a valóságban történt, azt korábban már megálmodtam. De ezek egészen apró, jelentéktelen események voltak, és mindig elhessegettem a gondolatot. Az utazás pillanatában azonban már tudtam, hogy ezek nem képzelgések voltak. Emlékszem a repülőtéri várakozásra, amikor velem volt a bizonyosság, hogy különleges utazás előtt állok, és a hely, ahová készülök, már vár rám. Most, amikor próbálok minél több részletre visszaemlékezni, hogy a lehető leghitelesebben mesélhessem el a történteket, az jut eszembe, hogy úgy álltam az út előtt, mint aki készül visszaszerezni valami számára nagyon fontosat, amit észrevétlenül elveszített.

Nehéz bármit is elmesélni, hát még egy utat – pedig igazából bármit csak úgy lehet elmesélni, mint egy utat. De pont ez a baj a meséléssel: a valóságban két pont között megannyi elágazás, összefonódás és szétszóródás alakítja az utat, az eseményeket, a történetet. Ahhoz, hogy utólag az egyik mentén haladjak, el kell engednem az összes többit, ez a döntés pedig annyira önkényes! Az volna az igazi történetmesélés, hogyha nem én választanám ki a vezérfonalat, hogyha… hogyha a történet elmesélné magát. De akkor hamar kiderülne, hogy nincs is történet, csak egy egybefüggő, anyagtalan és formátlan massza, aminek nincs időbeli vonatkozása, ennélfogva pedig körvonalai sem. De mesélni kell, legalábbis ezt tűztem ki célul, elmesélni az utat. Bízom benne, hogy helyesen ítélek és választok, és amikor egy fonalat elengedek, akkor valóban azt veszem helyette a kezembe, ami megfoghatóvá és élhetővé – érzékelhetővé teszi a történteket. Azt, amelyik megnyitja a lélek útjait, és felszabadítja az érzékeket.

Egy januári napon döntöttem el, hogy elutazom. Szürkén fagyos kora este volt, és hazafelé sétáltam, amikor a pályaudvar mellett elhaladva észrevettem egy férfit rózsával a kezében. A férfi már-már rémisztően idegennek tűnt a tömegben, mintha véletlenül került volna oda, és maga sem találná a helyét. Arca esdeklő volt, és idegennek hatott a rózsa is a kezében. A látványnak semmi köze az elutazáshoz, mégis ehhez a pillanathoz kötöm a döntést. Aznap este hazaértem, és megvettem a repülőjegyet.

Jellemző volt a városi létre: zajlott, a napok többnyire összemosódtak, egy nagy ember- és eseménytömeg volt a hétköznapi élet, és néha, egy-egy kegyelmi pillanat erejéig valami áttört a tompaságon, valami megragadta a tekintetet és fészket rakott az elmében. Ezek voltak a pillanatok, amikor eszembe jutott az otthonom, a kert a maga teljességével, elevenségével. A városban hiába szerettem volna az lenni, aki a kertben voltam, és hiába szerettem volna úgy látni a világot, a kamasz fürkésző tekintetével, intenzitásával. Itt csak pillanatok adódtak, és olyankor történt valami. A rózsás idegen látványakor már közel egy évtizede éltem ott, de az idő nem is a megfelelő mértékegység ilyenkor – egy másik élet volt ez.

A honvágy különös elvágyódásként fészkelt bennem. Ez nem meglepő, az ember ugyanis csak nagyon ritkán van tisztában azzal, hogy mi a bensőjét karmoló hiány tárgya. Hogyha pedig az otthona utáni űr az, ami apránként elemészti, az szinte mindig talál magának más formát. Kevés nehezebb teher van, mint a honvágy. Ha nem is voltam tudatában, hiányzott a kert, és az, aki ott voltam. De sokáig úgy éreztem, hogy nincs jogom a honvágyhoz, mivel én választottam a várost. Kötelességemnek éreztem szeretni azt, ahol voltam, hiszen senki nem kényszerített, magam döntöttem úgy, hogy ott fogok élni. Olykor, amikor egy-egy álomból felébredtem, magával ragadott az otthon érzése. Hogy a helyemen vagyok. Kerestem ezeket a pillanatokat, vágytam rájuk, és ez a vágy szabta meg a sziget felé vett irányt is. Az apróságok, amiket a szigetről hallottam, az azokhoz kapcsolódó megértésfoszlányok, és a vonzalom is ebbe a vágyba, a hazatalálás utáni sóvárgásba illeszkedtek. Amikor tombol a honvágy, de a hazatérés gondolata lehetetlennek tűnik, könnyebbnek bizonyulhat a látszólag nagyon idegenben megtalálni az otthont. Akkoriban ez volt számomra a sziget. Az idegenben meglelt saját, a messziben meglelt otthon.

A város nemcsak abban az értelemben szakított el az otthonomtól, hogy távol kerültem tőle és az érzékeim lassan hozzátompultak a mindennapok közönyéhez, hanem mindenestől elvesztettem magam. Mint a rózsás férfi a pályaudvaron, idegenként laktam a testemben, sodródtam, és egyáltalán nem illettem bele abba, amiben éltem. Nemcsak letértem az utamról, hanem párhuzamosan haladtam vele, mindig az ellenkezőjét cselekedve annak, amit a belső iránytűm diktált volna. Ez az iránytű akkor vette vissza az irányítást, amikor eltévedtem a szigeten, és ellentétben azzal, amit a józan, számító ész megkövetelt volna, folytattam az utamat, egyre mélyebben a hófúvásban, mígnem világossá vált, hogy nincs visszaút, de kiútra sincs remény. Mentem tovább, a fülem zúgott az erős széltől, és most már tudom, hogy engem is ugyanaz a kegyelem tartott meg, ami a darab földet is a jégkék tajtékon. Emlékszem, egy pillanatban elképzeltem, hogy testem jéggé dermed, majd ezer meg ezer szilánkra hasad és elvész a porhóban, jégben, a tomboló óceán hullám-markában, és szilánkjaimban egy leszek a zúgó, háborgó hófúvással. De megtartott.

Ez az iránytű sokáig jelezte az utat hiába. Azt mondom, elvesztettem magam, de erről nem mindig tudtam. Ilyen az élet a közöny ködében. Hiányzott belőlem a bizonyosság, az, amelyik vitt előre a hófúvásban. A városban is mindig mentem, mindig előre, de nem volt sem cél, sem bizonyosság, csak a menés meg a közöny. Az iránytű pedig egyre csak kopott. Kellett az elutazás, az idegenben lelt otthon, a jég, a hideg, hogy erejére leljen, én pedig felismerjem az irányt. Persze, ott voltak az álmok, ma már világos, hogy ugyanazt az irányt mutatták, de ahogy mondtam, a közöny megnehezíti az embernek, hogy komolyan vegye mindazt, ami a közönyön kívül esik.

De végül elindultam, és most már csak ez számít. Megvettem a repülőjegyet, és azokban a napokban fekete víztömegből kiemelkedő nehéz sziklatömbökről és finom arany-lila homokbarlangról álmodtam. Aznap, amikor kikeveredtem a viharból, tudtam, hogy ott állok, ugyanaz a homok és ugyanazok a tornyosuló sziklatömbök állnak előttem, amelyeknél már jártam álmomban.

* * *

Azt még nem mondtam, hogy a városban könyvkötőként dolgoztam. Szép mesterség, nagy tudást és türelmet igényel, az érzékek finomsága nagyon fontos, az én esetemben mégis rejtőzködés, menekülés volt csupán, mondhatni, gyávaság. Elvesztem a mesterségbeli tudás, az odafigyelés részleteiben, és teljesen átadtam magam azoknak. Kifogástalan odaadással dolgoztam, de ez csupán a saját utam kerülésének lelkiismeretes módja volt. Szerettem a könyvekkel dolgozni, jó volt az anyag közelében lenni, de fájt, hogy nem én írom a könyveket. Noha ez a fájdalom javarészt magam előtt is rejtve maradt, mégis nagy szerepet játszott a lelkem szüntelen zakatolásában, a megfoghatatlan háborgásban. Egészen fiatal korom óta szerettem volna elmesélni az álmaimat. Láthatóvá tenni. Ezért fájt, hogy csupán kívülről gondozom a könyveket: nem volt közöm a tartalmukhoz. Ilyen értelemben nehéz volt a munkám, hisz nap nap után szembesültem a ténnyel, hogy nem a saját utamat járom. Mindez attól volt igazán terhes, hogy ezt sosem ismertem fel, csupán a nem megfelelő helyen levés, az eltévesztettség érzése volt állandó, de nem társult hozzá a felismerés, hogy mi az, amit inkább tennem kéne. A könyvekkel folytatott munkám során láttam, hogy milyen sokat lehet adni, és sokszor gondoltam az írókra, hogy vajon milyen lehet az életük úgy, hogy magukat adják oda az olvasónak. Úgy képzeltem, hogy ők biztosan a saját útjukat járják, még akkor is, hogyha az nem ritkán nehéz. Gyakran olvastam is a könyveket, amelyekkel dolgoztam, de volt, hogy csak belekóstoltam egy-egy műbe. Viszont minden esetben éreztem a súlyát annak, amit a kezemben tartottam, és úgy képzeltem, hogy minden műhöz egy teljes intenzitással, önazonosan megélt élet tartozik. Magamról azonban tudtam, hogy nem így élek, és ez apránként felemésztett. Bevallom, a vége felé már nem volt benne a lelkem a munkámban. A kezem végezte a munkát, de már nem kapcsolódtam úgy a könyvekhez, ahogy korábban. Az utazás előtt már egyre nehezebb volt bemenni a műhelybe, délutánonként pedig kizsigerelve értem haza, nem maradt bennem semmi, ami tovább gördítette volna a napot, csak hagytam, hogy zötyögjön velem a villamos, otthon pedig észrevétlenül ereszkedjen rám az este.

Amikor megvettem a repülőjegyet, tudtam, hogy nem fogok már véglegesen visszatérni a városba. Noha konkrét célom nem volt, nem terveztem nagyon hosszasan elidőzni a szigeten, a műhelyben pedig biztosan vártak volna, de tudtam, hogy a visszatérés után már valami másnak kell következnie. A könyvkötésben az a végtelenül szép, hogy türelmes az emberhez. A műhely és a könyvek második otthonom voltak. De éreztem, hogy feléltem ezt a türelmet. Az ember, ha szerencsés, tudja, mikor jött el az idő továbbállni. Nem tudtam, hogy mi lesz az a bizonyos „tovább”, de akkor ez nem volt ijesztő, viszont nem is foglalkoztam vele túl sokat. Amikor megvettem a repülőjegyet, csak a sziget érdekelt. Akkorra már az álmaim is annyira erőteljesek és ellentmondást nem tűrőek voltak, hogy a hétköznapok zsarnoksága megtört a súlyuk alatt. Sosem volt részem annyira izgalmas útnak indulásban, mint akkor.

Összeszedtem a legmelegebb ruháimat, és a naplómat is bepakoltam. Mindent meg akartam örökíteni, amit a szigeten látok majd, és elképzeltem, hogy milyen lesz a vendégházban vagy egy kávéházban írni, miközben odakint hull a hó, és mindenhova befurakodik a hideg. Arra készültem, hogy megadom magamnak a lehetőséget berendezkedni az ottani életre, és nem csak megfigyelőként ott lenni. Ezért kerestem olyan szállást, ahol minél kevésbé érezhettem magam turistának, és részévé válhattam a szigeten zajló életnek. Így akadtam végül a vendégházra. A foglalásnál azonban kiderült, hogy három hétnél többet nem lehet lekötni, ezért levelet írtam a tulajdonosnak. Elmondtam neki, hogy hosszabb időt tervezek a szigeten tölteni, de még én sem tudom pontosan, hogy mennyit, és mivel olyan helyet keresek, ahol belekóstolhatok a szigeten zajló életbe, az ő vendégháza pedig pont ilyennek tűnik, örülnék, ha megoldható lenne, hogy határozatlan időre foglaljak szobát. A válasza nagyon fellelkesített, ugyanis azt írta, hogy természetesen megoldható, ennek azonban az a feltétele, hogy beszállok a munkába, vagyis besegítek a ház körüli dolgokban. Hogyha vevő vagyok az ötletre, írta, akkor maradhatok bármeddig, és fizetés helyett elég, hogyha napi négy-öt órában dolgozom. Odavoltam az ötlettől!

Amíg a reptéren várakoztam, azt próbáltam elképzelni, hogy vajon milyen lesz az élet a hófújta szigeten. Milyen lesz a vendégházban dolgozni, és mihez fogok kezdeni a rengeteg szabadidőmmel? Volt néhány dolog, amit mindenképp meg akartam nézni, de tudtam, hogy az mindössze pár napot, legfeljebb egy hetet tesz ki. Izgalmas volt elképzelni, hogy ott is kialakul majd egy „mindennapok”. Arra is gondoltam, hogy az álmaim is biztosan megváltoznak majd, hiszen még el sem utaztam, de a sziget máris belopakodott az éjszakáimba.

Így szálltam fel a gépre, és bár az elmúlt évek tévútjainak rutinja és zökkenői után meglehetősen fásult voltam, abban a pillanatban, amikor a magasból megláttam a vízen lebegő földdarabot és a belőle hófehéren kibontakozó világot, erő és remény árasztott el. És a bizonyosság, hogy ezúttal a helyemen leszek.

Amikor megérkeztünk, már a reptéren letaglózott az egyszerűség, ami az ottlétem folyamán újabb és újabb árnyalataiban mutatkozott meg. Miért is lett volna szüksége ennek a szigetnek bármiféle emberi díszítésre? A természet és az élet zabolátlan lüktetése feleslegessé tesz ott minden ékesítést. Romantikus túlzásnak hat, tudom, de a megérkezéskor már a levegőben is érezhető volt az a megfoghatatlan gazdagság, ami a szigetet azzá teszi, ami. Emlékszem, amikor leszálltam a gépről, a légzésem egyszeriben szabaddá vált, és mint aki hosszú idő után először kap rendesen levegőt, nagyot kortyoltam a hideg fuvallatból. Tél volt, mégis nyárillatot éreztem. Az ég rózsaszínes kék volt, és emlékszem, mennyire meglepődtem az oda nem illő illaton. A télnek, a hidegnek sosem volt ilyen illata. Arra gondoltam, hogy ez a július illata. A tengeré és a szabadságé. Talán a szerelemé is. Végtelennek éreztem a teret, és talán az is volt, hiszen a darab földet, amire leszálltunk, a végtelen kék vette körül. Lágy volt az ég, rózsaszínje nem engedte sejteni, hogy mire képes ez a sziget, amikor háborog. De már ott, a reptéren figyelmeztettek erre. Mindenütt a szeszélyes időjárásra vonatkozó szórólapok, felhívások, a gyanútlan turistáknak szóló figyelmeztetések fogadtak: ha reggel a rádióban vagy a szálláson azt mondják, hogy aznap nem ajánlott útra kelni, akkor az ember maradjon otthon, amíg el nem hangzik az ellenkezője. Alázatra és óvatosságra intették az érkezőket a pénzváltóknál és a kocsikölcsönzőknél is. A lágy színeivel a tenger fölött elterülő ég, és a nyár- és szabadságillatú szélcsend láttán mindez kissé túlzónak tűnhetett, ugyanakkor az embernek eszébe juttatta a vihar áldozatául esett, óceánba fulladt és a fagyott lávaföldön halt turistákról hallott rémhíreket. Beleborzongtam a gondolatba, hogy micsoda élet bizsereg ezen a szigeten, mennyi arca lehet, és azon tűnődtem, hogy vajon milyen embereket nevel egy ilyen föld.

Pénzváltást követően elindultam a reptéri busz felé, ami bevitt a faluba, egészen a vendégházig. Körülbelül tíz-tizenketten ülhettünk rajta, egy nagyobb csoport, egy fiatal, húszas évei végén járó pár és én. A sofőr mellett volt egy férfi, aki afféle egyszemélyes fogadóbizottságként pár szóban bemutatta nekünk a szigetet. Több falun is áthaladtunk, mire megérkeztünk a szállásra, ahová egyébként rajtam kívül a pár is tartott, de az út így sem volt hosszabb, mint negyven perc. A látvány azonban tágította az időt. A hófehér pőreség bűvöletében úgy tűnt, mintha nagyon hosszasan utaztunk volna a buszon. A végtelen fehérségből acélkék hegyormok emelkedtek ki, áttörve a rózsaszín-kék eget. Egy elfagyott lávamező mellett is elhaladtunk, ahol a hó alól átsejlő fekete repedések úgy szőtték át a síkságot, mint veszedelmesen izzó idegpályák.

Útközben a sofőr kísérője is felhívta a figyelmünket a kiszámíthatatlan időjárásra, szélre, óva intett mindenkit attól, hogy elbízza magát, és megfelelő felkészültség nélkül nekivágjon a szigetnek.

– Ezen a szigeten egészen más erők laknak, mint amihez maguk szokhattak – mondta, mire a csoport egyik tagja a szemtelen diák hangján kérdezett vissza: – Ó, csak nem az álmodókra gondol? – megjegyzésére a csoport többi tagja kuncogással reagált. A férfi végigmérte a fiatalembert, és válaszát tömörre, de fenyegetőre fogta: – Én csak annyit mondhatok, úriember, hogy ha jót akar magának, már most felhagy ezzel a gőggel.

A csoport susmogott tovább, a többi utas pedig nem sokat törődött az elhangzottakkal.

Miféle álmodók? Mire célzott? Ekkor fordult meg először a fejemben, hogy a zsigeri vonzalmon és a szállás elrendezésén túl talán nem ártott volna jobban utánanézni a szigetnek. Amikor a fiatalember az „álmodókat” említette, egyértelmű volt, hogy a csoport többi tagja és az idegenvezető is tudta, hogy miről van szó. Hogy akarok beilleszkedni a sziget mindennapjaiba, amikor még annyit sem tudok róla, mint egy egyszerű turista? Elszégyelltem magam, és az elindulás óta érzett izgalom kellemetlen érzésbe fordult át. Igyekeztem nem túl feltűnően fészkelődni az ülésemben, és lassan inkább újra elmerültem a tájban. Ez nem volt nehéz, és a szigeten eltöltött időmre mindvégig jellemző maradt: elég volt egy pillantást vetni a tájra, és máris elszakadtam mindattól, ami éppen foglalkoztatott. A végtelen hóföldek, gőzölgő gejzírek és a zubogó, háborgó erővel alázúduló vízesések látványa azonnal áttört mindent, ami bennem zakatolt. A sziget ebben is az otthonomra emlékeztetett. A természet és a táj elemi erővel volt jelen bennem, és bármi történt, sosem feledkeztem meg róla. Ahogy a szigeten, úgy a kertben is elképzelhetetlen lett volna az az élet, ami a városban magától értetődővé vált, amelyben már nem számított, hogy mi van odakint, mert a kint és a bent élesen elvált egymástól. A kertben a kettő egy volt, és a szigeten újra felfedeztem, hogy mit jelent ebben az egységben élni. Azzal a tudással, hogy a környezetem nem pusztán díszlet, hanem az élet szerves része, alakítója. Tisztában lenni az erejével, és a ténnyel, hogy mindannyian ki vagyunk szolgáltatva neki. Ám a szigeten mindemellett azt is hamar megtapasztalhattam, hogy hogyan él az ember akkor, amikor minden új nap kezdetével a természet dönti el, hogy életben marad, vagy az lesz az utolsó napja, megmarad-e a háza, vagy pillanatokon belül földönfutóvá válik.

A ház minden ízében illeszkedett a sziget puritán világához. Semmivel nem hívta fel magára a figyelmet, egyszerű és fehér volt, és mint a buszút során látott falvak házai és a nagy fehérségben elszórt melléképületek, ez sem hivalkodott, lakóiról pedig azt árulta el, hogy csak élni akarnak. Fedél volt valaki feje fölött, meleg otthon, megélhetés a világ jeges-havas végén. Alázat áradt belőle, ugyanakkor bizonyosság és eltökéltség is. Olyan ház volt, ahová az ember szívesen tér be a hidegből, ahová bizalommal lép be akkor is, ha nem tudja, ki fogadja majd odabent.

Aki fogadott, csak megerősítette ezt a bizalmat. A házigazda, a vendégház tulajdonosa egy ősz hajú öregúr volt, aki első pillantásra nagyon meglepett, mert a levélváltásaink alapján egyáltalán nem ilyennek képzeltem. Amikor a fiatal párral beléptünk a házba, már várt minket. A pultnál ült a bejárattal szemben, és elnéző mosollyal fogadott. Segített lepakolni, és megkért, hogy töltsük ki a szállás elfoglalásához szükséges űrlapot. Miután mindhárman visszaadtuk a kitöltött papírokat, két szóban bemutatkozott. Ő Fridgeir, mondta, a házigazda, és ő is figyelmeztetett minket a szigeten uralkodó kiszámíthatatlan időjárás veszélyeire. Hozzátette, hogy reggelente a közös reggelinél szokta elmondani, hogy aznap mire lehet számítani, érdemes-e útnak indulni, vagy inkább maradjunk a közelben. Ezt követően megmutatta, hogy kinek hol lesz a szobája, és egy könyvecskét is adott a sziget jellegzetességeiről, majd ellátott néhány javaslattal, hogy mit érdemes megnézni, hol adják a legfinomabb báránylevest. Elmondta, hogy mikor szokás a sarki fényt vadászni, és azt is hangsúlyozta, hogy kérdés esetén inkább hozzá forduljunk, ne legyünk önfejűek.

A szobám egyszerű volt, csak a feltétlenül szükséges bútorokkal rendezték be: ágy, éjjeliszekrény és lámpa, a másik oldalán pedig egy ruhásszekrény, azzal szemben egy kisebb íróasztal. Az ágy mellett volt egy ablak, ami a végtelen fehérségre nyílt. Ha arra néztem, sokat ígérő csenddel áradt be a szobába a tél.

Mielőtt nekifoghattam volna berendezkedni, Fridgeir hívott, hogy beszéljük meg az ottlétem részleteit. Felvetette, hogy segíthetnék a reggeli előkészítésében és a takarításban, majd hogyha már otthonosabban érzem magam, beszállhatok a vendégekkel való kapcsolattartásba is. Ez a legizgalmasabb része a munkájának, mondta. Mint kiderült, kamaszkora óta vezeti a vendégházat, teljesen egyedül. Eredetileg az apjáé volt, és együtt vitték egészen addig, amíg az apa meghalt egy mentés közben. Egy vendégükhöz hívták segítségül, aki vízesésbe zuhant, de mire odaértek, már késő volt, és az apja is odaveszett. Megszámolni sem tudná, hogy az évtizedek alatt hány bajba jutott vendéget kellett neki is kimenteni, tette hozzá. Nem győzi figyelmeztetni őket, de az alázat csak nagyon keveseknek erénye. Azt hiszik, a túlzott óvatosság, a szállásadó fontoskodó felelősségérzete beszél belőle, pedig ha tudnák, mi mindent látott hetven éve alatt, elrettennének. Ezért is mondja, hogy a vendégekkel fenntartott kapcsolata a munkája legérdekesebb része.

– Nagyon sokféle embert megismertem, viselkedéseket, történeteket. A szigeten senki nem rejtegetheti sokáig, hogy valójában kicsoda – mondta, és úgy nézett rám, hogy egy pillanatra meghűlt bennem a vér. Úgy éreztem, hogy belém lát, és elszégyelltem magam, mert arra gondoltam, hogy látja bennem a hazugságot. Látja, hogy magam előtt is rejtve vagyok, nem a saját életemet élem, látja a meghunyászkodó könyvkötőt, aki párhuzamosan halad a saját életével. Lesütöttem a szemem, de ő már beszélt is tovább, mintha mi sem történt volna. Lehet, hogy csak képzeltem az egészet?

– Szóval így vettem át a házat az apámtól – folytatta.

– És az édesanyja? – kérdeztem, és magam is meglepődtem a hirtelen hangot kapott kíváncsiságon.

– Tegezz nyugodtan! Az anyám máshol él. Ha még él – felelte, és hangjából kicsengett, hogy nem akarja részletezni. Folytatta is a gondolatmenetét a vendégekről, és azt mondta, hogy szerinte hamar megtanulom az alapvető dolgokat, így ha csak nagyon különös kérés nem érkezik, én is elboldogulok majd velük.

– Használd ki az ittléted – mondta. – Használd ki, hogy itt ismerhetsz meg embereket. Figyeld, hogy ki mire kíváncsi, és mitől fél. Nem is kell kérdezősködnöd, meglátod majd, hogy megnyílnak ők maguktól. – Könnyű neki mondani, gondoltam. Az első perctől olyan embernek tűnt, akinek mindenki könnyen megnyílik.

– A sziget tehet erről – jegyezte meg, mintha olvasott volna a gondolataimban. – Mondtam, hogy itt senki nem tud sokáig rejtőzködni, majd meglátod te is. – Hangjában különös feszesség, fegyelem bukkant fel. Vagy inkább ugyanaz a tartás, amit a soraiból is éreztem, amikor levélben felajánlotta, hogy határozatlan ideig maradhatok, ha cserébe dolgozom. Kedves ősz öregúrnak tűnt, de volt benne egy keménység, rendíthetetlenség. Az jutott eszembe, hogy nem szeretném felbosszantani ezt az embert. Akkor döbbentem rá, hogy adott esetben félni is tudnék tőle. Ez később már magától értetődővé vált: a sziget önmagához hasonló embereket nevelt: egyszerűeket, tisztákat és keményeket. Ez nem csupán az életben maradás feltétele volt, hanem az egymással való, és főleg az utazókhoz fűződő viszonyukban is nélkülözhetetlenné vált. Ottlétem alatt megértettem ezt az első pillantásra durvaságnak tetsző egyenességet, és szeretném azt hinni, hogy magammal hoztam belőle valamennyit.

Hamarosan rátért a gyakorlati kérdésekre, és körbevezetett a házban. Megmutatta a szobákat, és elmondta, hogy melyikben ki lakik. Az elsőben éppen a pár, Anne és Pall szállt meg. Most az is kiderült, hogy friss házasok, és ez a nászútjuk. – Nem kéne romantizálni a szigetet, és akkor nem távoznának csalódottan – morogta Fridgeir, amikor elhaladtunk a szobájuk mellett. A következő szoba egy személyre volt berendezve, akár az enyém, de ebben csak két hétig fog megszállni jelenlegi lakója, mondta, egy középkorú tanár. Nem sokkal előttünk érkezett, de rögtön berendezkedés után el is indult felfedezni a környéket. A következő helyiség sokkal nagyobb volt az előzőeknél, és egy egyetemista csoport foglalta el. Ők tizenkét napig maradnak, folytatta Fridgeir, és valamiért az jutott eszembe, hogy talán ők lesznek majd a problémás vendégek. Nagyon harsányak voltak, az alázat pedig, amiről Fridgeir beszélt, meglehetősen távol állt tőlük. Alig érkeztek meg, máris teljesen belakták a szobájukat, és amint az később kiderült, a közös konyhát is birtokba vették. Miközben Fridgeir bemutatott nekik mint segítőjét és a ház vezetéséért felelős személyt, végig kiabáltak, nyüzsögtek, majd amikor már kifele tartottunk a szobából, egy szóra lettem figyelmes a nagy hangzavarban. Nem voltam benne biztos, hogy jól hallottam, az is megfordult a fejemben, hogy csak a buszút emléke tolakodik vissza a gondolataim közé, de ahhoz pont elég volt, hogy ismét zavarba jöjjek. A nagy kiabálás-pakolászás hangzavarából kihallatszott az „álmodók” szó. Mivel nem figyeltem, nem tudom, milyen összefüggésben hangozhatott el, de még a korábbinál is harsányabb nevetgélés volt rá a válasz. Visszapillantottam, és gúnyos arcokat láttam. Tehát kinevetik őket, azokat a bizonyos „álmodókat”? Vagy azt, aki szóba hozta őket? Fridgeir arcáról próbáltam tájékozódni, de semmit nem tudtam leolvasni róla. Ő is hallotta? Vagy csak képzelődtem? Nyugtalanított a dolog, de közben figyelnem kellett Fridgeirre, aki máris a közös konyhába vezetett, megmutatta, mi hol van, majd elmondta a házirendet, és hozzátette, hogy bizony a kezelhetetlen vendégek fegyelmezése is a feladataim közé fog tartozni. Miután mindent elmondott, megmutatott, visszakísért a szobámba.

– Bízom benne, hogy tartalmasan telik majd az ittléted. Vigyázz magadra, hallgass a helyiekre, és nem lesz gond. – Itt egy kis szünetet tartott, majd megkérdezte:

– Ez valamiféle útkereső utazás nálad? – Látva a zavart az arcomon, hozzátette: – Elég gyakori az ilyen, csak azért kérdem. Az emberek azt hiszik, hogy amit otthon vagy másutt nem találtak, azt majd itt meglelik. Romantizálják a szigetet, ahogy a nászutasoknál is mondtam. Mert itt kemény a tél, és vulkánok állnak lesben, és a föld olykor elnyeli a házakat. De azt nem akarják megérteni, vagy nem is érdekli őket, hogy nincs emögött semmiféle felsőbb erő vagy csoda. Ez a természet. Nem kell túlgondolni.

– Miféle felsőbb erő? – vetettem közbe.

– Ó, hát biztosan te is hallottad, hogy miket terjesztenek a szigetről. Tündérek, ilyen-olyan lények… nevetséges. A felvilágosult világ városaiban élő emberek nem tudják, hogy mit jelent a természet, és mit jelent a természetben élni. Ők csak azt tudják elképzelni, hogy ha a föld elnyel egy házat, vagy egy gejzír összeéget egy embert, akkor ott valamiféle különös létformának kell munkálkodnia. Felesleges körök ezek, ráadásul nagyon károsak. Így jutnak oda az emberek, hogy tündéreket keresnek a vízesésnél, de nem bukkannak semmiféle csodára, csak odavesznek. Hetvenéves vagyok, amiből majdnem hatvanat töltöttem azzal, hogy elrugaszkodott turistáknak magyaráztam, mit jelent a természeti erő. Hiába. Aki azért jött ide, mert hinni akar valamiben, az ragaszkodni fog a tévképzeteihez. Sokszor a saját kárára, de sajnos az sem ritka, hogy a sziget kárára.

– Ezt hogy érted?

– Most mondjam úgy, hogy megerőszakolják a szigetet? Mindenképp azt akarják látni benne, amit beleképzeltek, és egyáltalán nem tisztelik. Úgy bánnak vele, ahogy nem volna szabad. Általában persze ők húzzák a rövidebbet, de a sziget is kapott már néhány sebet. Amikor például szekták jönnek, mert azt gondolják, hogy itt majd sikerül megtisztulniuk, vagy bármi, amire éppen törekszenek. Tüzet raknak, nem takarítanak maguk után. Köveket gyűjtenek, lefaragnak sziklákból, mert az majd szerencsét hoz nekik, hogyha magukkal viszik. A saját nyomorúságukat hagyják itt a szigeten. Ők azt gondolják, hogy ezek jelentéktelen dolgok, mert mit számít egy kő, egy tűzhely? De ezek felgyűlnek. Hogyha baleset éri őket, mindig más a hibás, többnyire persze a helyiek. Felesleges bonyodalmakat okoznak, belekontárkodnak a mindennapjainkba.

Egyre érthetőbb lett az a keménység, amit korábban pillantottam meg az arcán. Értettem, hogy miről beszél, és valamelyest elszégyelltem magam, mert eszembe jutott, hogy talán én is pont ezt teszem: romantizálom és kizsákmányolom a szigetet. Hasonlót éreztem ahhoz, amiről Fridgeir beszélt, mégis volt egy jelentős különbség: én nem tudtam, hogy mit jelent számomra a sziget. Jöttem, mert úgy éreztem, hogy jönnöm kell. De ezt nem mondhattam Fridgeirnek, hiszen ez pontosan úgy hangzott volna, mint amit azok mondanak, akikről ő beszélt, és akiket egyértelműen megvet.

– Miért csinálod? Úgy értem, ha ennyire zavarnak a turisták, miért mégis róluk szól az életed?

– Egyrészt azért, mert tovább kell vinnem, amit apám és az ő apja elkezdtek. El sem tudnám képzelni az életemet másként, az az igazság. Másrészt, mint mondtam, nagyon izgalmas. Az emberek megnyílnak, pont azért, amit a szigetről gondolnak. Nagyon sok mindent megért, aki odafigyel az ide utazókra. Nemcsak róluk, hanem a világ működéséről is egy keveset. Az emberi lélekről, arról, hogy mi mozgat minket, mindannyiunkat. Nagyon érdekel például, hogy téged mi hozott ide – mondta, és nem tudtam eldönteni, hogy szigorúan, kérdően vagy egyszerűen csak kíváncsian nézett rám. Zavarba jöttem, hirtelen azt sem tudtam, mit válaszolhatnék.

– Magam sem tudom – böktem ki. Fridgeirnek volt egy ilyen képessége, hogy kirángatta az emberből az őszinte, átgondolatlan válaszokat. – Azt reméltem, hogy majd itt kiderül.

– Nos, izgalmas időszak előtt állsz – felelte immár könnyedebb hangvételben. – Ha bármiben segíthetek, szólj! De most hagylak, fújd ki magad, rendezkedj be. Ha jól értettem, Anne és Pall esti felfedezőútra készülnek a környéken, ha van kedved, tarts velük! Nézzetek szét, ismerkedj egy kicsit az új otthonoddal. Reggel várlak, reggelit készítünk, aztán a többi majd alakul. – Itt kicsit elmélázott, majd hozzátette: – Jó lesz úgy, hogyha reggeltől ebédig itt maradsz és segítesz, aztán utána egész nap szabad vagy?

– Tökéletes – válaszoltam, mire bólintott, majd sarkon fordult és kiment.

Nemsokára átkopogtam Annéék szobájába, épp indulni készültek. Örültek, hogy velük tartok. Elmondták, hogy azért a szigetet választották nászútjuk helyszínéül, mert évek óta csodálják fényképekről, olvasmányélményekből, és azt szerették volna, hogy, Annét idézve: „a mesék földjén” kezdődjön a házaséletük. Óhatatlanul is elmosolyodtam, amikor elképzeltem, Fridgeir hogyan fintorogna, ha hallaná.

A ház körül semmi nem volt a havon kívül, de az út túloldalán egy fenyves hívogatott. Arra indultunk, és annak ellenére, hogy Fridgeir szerint aznap este semmi esélyünk nem volt látni a sarki fényt, mivel túl felhős volt az ég, valamennyire mégis reménykedtünk, hátha sikerül elcsípni. Kétségkívül szép fogadtatás lenne, mondta Anne.

Már amikor a fenyves felé vettük az irányt, távolról is az volt a benyomásom, hogy a zöld élénksége vibrál, mintha megszólalni készülne a táj. Emlékszem, nem tudtam levenni a szemem a fenyőkről, teljesen megbabonázott a zöldjük. A fák teteje átszakította az esti mélykék eget, a méregzöld tűk büszkén merítkeztek meg a fenyvesre boruló téli estében. A hó tömény csendje áthatolhatatlan volt, és mire megérkeztünk az erdőhöz, mintha egy hangszigetelt térségbe léptünk volna. Bármerre mehettünk, akár a fenyves legmélyére hatolhattunk volna, de érezhető volt, hogy ez a táj sosem fog befogadni bennünket. Nem volt benne semmi, amit ne láttam volna már másutt, mégis idegennek, és talán kissé elutasítónak tűnt. Mintha láthatatlan üvegfal emelkedett volna a táj és közénk. Gondoltam rá, hogy megkérdezem Pallékat, ők is ugyanígy éreznek-e, Pall azonban annak az embernek tűnt, akinek egy táj csak egy táj. Zárt és szkeptikus embernek láttam. Amikor Anne a mesék földjének nevezte a szigetet, mintha némi lenézés is vegyült volna a mosolyába. Lekezelő csodálattal nézett friss hitvesére. Ő minden bizonnyal csak egy szép helyre akarta elhozni a feleségét. Beljebb hatoltunk az erdőbe, és abban a pillanatban éreztem, hogy összezár körülöttünk. Felnéztem az égre, de az elzárkózott a tekintetem elől. Firdgeirnek igaza volt, esélytelen volt sarki fényt látni. Később persze megtanultam, hogy a táncba boruló ég, a megmutatkozó sarki fény ígérete mindig ott van az emberrel a szigeten. De akkor csak sétáltunk, kóstolgattuk a szigetet – vagy inkább ő minket. Palléknak másnaptól komoly programjuk volt, ottlétük minden napja gondosan be volt osztva, órás bontásban, hogy semmiről ne maradjanak le. Felajánlották, hogy bármikor velük tarthatok, de nem vonzott a lehetőség. Egy pillanatra újra eszembe jutott az érzés, ami a buszon megkörnyékezett, hiszen most is azt láttam, hogy mindenki nagyon komolyan vette az út előtti felkészülést, én meg csak állok ott a csodák, mesék, vulkánok és sarki fény szigetén, és azon kívül, hogy napközben pár órát dolgozom, majd ismerkedem a tájjal, semmi tervem. Próbáltam nem sokat időzni ennél a gondolatnál, és inkább csak a fenyvest figyelni, de csak nem szabadultam az érzéstől, hogy kivet magából a táj. Anne és Pall közben korábbi utazásaikról kezdtek mesélni, és úgy beszéltek, ahogy a gyűjtők szoktak. Korábban nem találkoztam még ezzel: hogy az ember helyeket akar gyűjteni. Furcsálltam, hogy tárgyként kezelik a helyeket. Akkor gondolkoztam el ezen először, ott a szigeten, amikor róluk írtam a naplómba. Naplóírás közben mindig közelebb kerültem a valóságomhoz, ezért is vittem magammal. A naplóírás volt az az idő, amikor közelebb kerülhettem az elfeledett, elvesztett magamhoz, és mindahhoz, ami körülvett. Ilyenkor sikerült feldolgozni azt, ami fölött az érzékek tompaságában elsiklottam. Ez volt az egyik utolsó mentsváram. Most előkerestem, hogy pontosan mit írtam akkor Anne és Pall meséléséről:

„Az volt a benyomásom, hogy halmoznak és halmoznak. Hogy mindenáron birtokolni akarják azt, amit látnak. Ez taszító volt, de mégsem tehettem szóvá… kedvesek voltak velem. Bűntudatom is volt, amiért ítélkezem. De ez nem változtatott az ellenérzéseken. Fridgeir is valami ilyesmire gondolhatott, amikor a megérkezésem után először beszéltünk. Valószínű, hogy sokszor látta ezt a vendégeken. Gyakran láthatta az olyan utazókat, akik ki akarják sajátítani, tárgyként megragadni, aztán hazavinni a szigetet, ami neki az otthona! A fenyvesben tett séta emiatt furcsa is volt, némiképp disszonáns: mintha nem ugyanazt láttuk volna. Ők nem találtak benne semmi lenyűgözőt… legalábbis Pall biztosan nem.”

– Ennél izgalmasabb erdőben is jártam már – mondta Pall, és Anne, aki férjénél jóval szerényebbnek tűnt ugyan, nem vitatta. A férfi korábbi izgalmas, olykor rémisztő erdei kirándulásairól beszélt, aztán mindenféle egyéb kalandokat emlegetett: vadvízi evezést, vadászgépen tett légi sétát, és egzotikus tengerpartokon, romvárosokban töltött hetekkel dicsekedett. Egy idő után már unalomba fulladt, nem figyeltem. A fenyves titkára voltam kíváncsi, azt lestem, hogy akad-e a zártságán valahol egy szűk rés, ahol kiszivároghat a hófehér takarón elterülő méregzöld valóság, és beleszippanthatok abba, ami a fenyves valójában. De bármennyire feszült figyelemmel kerestem is, nem akadt ilyen rés. Arra gondoltam, hogy ha az egész szigetet, minden tájat ez a zártság jellemzi, akkor nem is csoda, hogy mindenfélét beleképzelnek az utazók. Ahogy a zárt emberek, úgy a zárt tájak mögé is bármit oda lehet képzelni. Valahol piszkált is a helyzet: minden zsigerem ide kívánkozott, és nem szerettem volna kívül maradni. De fegyelmeznem kellett ezeket a gondolatokat, mert eszembe jutott, hogy könnyen gyűjtögetővé, vagy ami még rosszabb: erőszaktevővé válhatok. Ott az erdőben nehezedett rám annak a ténynek a súlya, amit korábban már Fridgeirnek is elmondtam: tulajdonképpen fogalmam sem volt, hogy miért mentem a szigetre.

– Kezd nagyon hideg lenni, késő is van. Nem fordulunk vissza? – szólalt meg Pall. Anne bólintott, és mire én is válaszolhattam volna, tőlünk nem messze egyszeriben megtört az erdő sötétzöld csendje, és különös zajra lettünk figyelmesek. Azt már korábban elkönyveltük, hogy rajtunk kívül nincs ott senki, a hangok különben sem utaltak emberi jelenlétre. Fentről érkezett, magasan a fák között suhant el valami, de az ég sötétjén semmi nem látszott. Egy éjjeli madár is lehetett, mégis nyugtalanító volt. Egyszer hallottuk, utána ismét csend lett. Anne aggodalmasan nézett Pallra, aki erre fennhangon elismételte, hogy hideg van, és ideje visszamenni a szállásra, különben pedig nem kell mindentől azonnal megijedni.

Visszafordultunk, és elindultunk a ház felé. Egyre jobban zavart Pall merevsége, és az, ahogy mindenkit leuralt maga körül. Már kifele tartottunk az erdőből, amikor megkérdezte, hogy miért akarok a szigeten dolgozni, és nevetve hozzátette, hogy ő biztos nem akarna vakációzás közben munkába állni.

– Csakhogy én nem vakációzni jöttem – feleltem, akaratom ellenére is meglehetősen élesen.

– Hát akkor?

– Ne légy tolakodó – vetette közbe Anne, és éreztem, gyorsan kell válaszolnom, hogy Pallnak ne legyen ideje rászólni a feleségére.

– Semmi gond, nem zavar a kérdés – válaszoltam. – Hogy őszinte legyek, még én sem tudom pontosan, hogy miért jöttem. Kellett a környezetváltás, és szeretném közelebbről is megismerni az itt zajló életet. Ahhoz pedig az is hozzátartozik, hogy munkába állok. A vendégház erre tökéletesen alkalmas, mert megismerhetem az utazókat, de a szigetet is. Fridgeir mellett sokat fogok tanulni, azt hiszem.

Pall csak hümmögött, Anne arcán azonban érdeklődés villant fel az utcalámpák fényében. Ekkor már az erdő szélén jártunk, újfent megnyílt a tér.

– Biztos nagy kalandokban lesz részed – mondta Anne ámuló-tűnődő hangon. Szavaiból finomság és megértés áradt. Sokkal szívesebben sétáltam volna csak vele. Kíváncsi voltam, őt mi csalogatta a szigetre, noha biztos voltam benne, hogy ha Pall akar valamit, akkor ott ellentmondásnak nincs helye. De mindamellett, hogy ez az út csak egy volt a férfi gyűjteményében, az is látszott, hogy Annét is vonzotta a sziget – jobban is, mint a férjét. Minél hosszabban sétáltam velük, annál inkább az körvonalazódott bennem, hogy amikor a „mesék földjének” nevezte a szigetet, Annéból nem a közhelyes szólamok törtek fel, hanem valami sokkal mélyebb zajlott benne, mint amit elsőre látni engedett. A fuvallat jutott eszembe. Engem is nyugtalanított, ő is megijedt. Pall miatt nem akartam szóba hozni, de szívesen megkérdeztem volna Annét, hogy mire gondolt. Esetleg ő is furcsán érezte magát a néma fenyvesben?

Ahogy áthaladtunk az úton, és közeledtünk a házhoz, felütötte a fejét a fáradtság. Mintha napok teltek volna el azóta, hogy a reptéren várakoztam, majd landoltunk a maroknyi földdarabon. Késő este volt, és amióta elindultam, akkor gondoltam először az alvásra. Elfáradtam, és a megérkezés is pihenni vágyott bennem. Elsodortak az események, az első találkozás a szigettel, az érzékek felélénkülése, a buszút, Fridgeir és a vendégház. Jólesett arra gondolni, hogy nemsokára vehetek egy forró zuhanyt, és bebújhatok az ágyba. A másnap reggel, a szigeten elkezdett élet még nagyon messzinek tűnt. Előtte még várt rám egy alvás.

Mire visszaértünk, már mindenki berendezkedett, és a házban a fáradt napok esti csendje pihent. Fridgeir a pult mögött olvasott. Még a harsány csoport szobájából sem szűrődött ki zaj, mert mint megtudtuk, éjszakai sátorozásra mentek egy közeli falu mellé. Ezt megnyugtató volt hallani, mert azt jelentette, hogy legalább az első éjjel csendes lesz.

A konyhában megvacsoráztunk, majd Anne és Pall is elköszönt, és visszavonultak a szobájukba. Fridgeir felajánlotta, hogy bemutat a tanárnak is, aki időközben visszaért, és így reggelre már az összes lakót ismerni fogom. Fáradt voltam, és úgy éreztem, hogy aznap már nem sok újdonságra maradt erőm, de beláttam, hogy igaza van, az már nagy előrelépés, ha az első munkanapomon minden arc ismerős lesz.

Fridgeir bekopogott, és már érkezett is a válasz: – Igen! – A tanár első pillantásra is nagyon kellemes benyomást keltett. Pont az ellentéte volt a néma fenyvesnek: még nem is köszöntünk egymásnak, de máris az volt az érzésem, hogy bent vagyok. Tekintete nyitott volt, mint a havas síkságok, és arcának minden rezdüléséből megbízhatóság áradt. Melegség és bizalom áradt szét bennem, és abban a pillanatban, amikor megláttam, megnyugodtam. „Amíg ő itt van, baj nem érhet a házban, érkezzen bármilyen vendég.”, írtam másnap a naplómba. Fridgeir bemutatott minket egymásnak, azzal sarkon fordult, mondván, hogy neki ezzel vége a napnak, és én is jól tenném, ha pihennék, mert másnap indul a munka. De a tanárral egyből szóba elegyedtünk, és bármennyire is szerettem volna már aludni, a Pallékkal tett meglehetősen kellemetlen séta után úgy kellett ez a beszélgetés, mint egy falat kenyér. Világos volt, hogy ugyanazt a nyelvet beszéljük, és a kedvessége, nyitottsága csak megerősítette azt, amit az első megérzésem sugallt: ennek az embernek bármit elmondhatok. Ő is megkérdezte ugyanazt, amit eddig mindenki, hogy mégis milyen indíttatásból kötöttem ki a vendégházban, hogyhogy egyszerre leszek vendég és dolgozó, miért jöttem ki a szigetre, és meddig tervezek maradni. Neki is elmondtam ugyanazt, amit mindenkinek: nem tudom. Csakhogy ez nem ugyanaz volt, mint a többieknek adott válasz. A tanárnak mondott „nem tudom”-ban benne volt mindaz az eltévelyedés és eltompulás, amit a városban magamban hordoztam, és benne volt a hívás is, és annak a valaminek a keresése, ami gyermekkoromtól hozzám tartozik. Benne volt a természet és az attól való elszakadás fájdalmas üressége, a bennem feketén örvénylő otthonnyi űr. A tanár mindezt megértette. Az, hogy a mai napig is levelezünk, és mindent megosztunk egymással, csak a folytatása annak, ami azon az estén felvillant.

– Én is pont ezért vagyok itt – felelte mosolyogva –, csak én már visszajáró vendég vagyok a szigeten. Ez a nyolcadik alkalom, hogy itt vagyok.

– Nyolcadik?! Az igen! És mindig itt szállsz meg?

– Á, nem. Mindig máshol. De eddig ez a ház tetszik a legjobban, ezt már tudom. Fridgeirrel nagyon jó lesz beszélgetni.

– Igen, én is nagyon örülök, hogy ide kerültem. Ezt nevezik szerencsének, azt hiszem – mondtam nevetve. Mindig is viszolyogtam ettől a szótól, nem hittem a szerencsében. Vagy munka, vagy a sors eredménye minden, de a szerencse valahol a kettő között van, ott, ahol a véletlen is, és abban sem hittem soha. Aztán a városban megtanultam, hogy a „sors” fogalma mindenképp kerülendő. A városban ugyanis csak az ember és az ő munkája létezik, vagy az abszurd hatalma és zsarnoksága, és utóbbihoz tartozik a véletlen meg a szerencse is. Így lassan megtanultam használni ezeket a szavakat, és azzal nyugtattam magam, hogy ez nem hazugság vagy önmegtagadás részemről, hiszen úgyis a saját hitemet értem alatta. De ettől függetlenül apránként továbbra is emésztett a dolog. Ez a berögződés szólalt meg most is, amikor a tanárral beszéltem, pedig semmi szükség nem volt rá.

– A szerencsében nem hiszek – mondta. – Inkább sorsnak, hívásnak mondanám, ha te is így érzed.

Nagyon ostobának éreztem magam. De túl fáradt voltam már ahhoz, hogy hosszas magyarázkodásba kezdjek, pedig legszívesebben azt tettem volna. Elmondtam volna neki mindent, az önazonosságom felszámolódásának minden mozzanatát, a cinizmussal szembeni tehetetlen némaságomat, és azt, hogy pontosan emiatt vagyok most itt, a szigeten. De nagyon fáradt voltam, és nem bírtam már nekirugaszkodni a szavaknak.

– Jó volna erről hosszabban beszélgetni. Tulajdonképpen én is ugyanazt gondolom, mint te. Tudom, ez most elég szánalmasan hangzik. De őszintén mondom. Csak olyan fáradt vagyok, hogy nincs már erőm kifejteni, hogy néha miért mondom a szöges ellentétét annak, amit gondolok, vagy amiben hiszek. De ha nem váltam még nagyon nevetségessé a szemedben, akkor egy alvás után újra beszélhetünk. – Ha eddig nem, akkor most már kétségkívül nevetségesnek talál, gondoltam, de mégsem bántam a kifakadásomat. Bevillant a néma erdő, a fagyott hallgatás, és a csontig hatoló erőfeszítés, amivel Pallt igyekeztem távol tartani magamtól. A tanár szobájában jöttem rá, hogy a sétánk alatt végig tartottam tőle, és a tanár szeretetteljes nyitottsága rávilágított, hogy azelőtt egész este védekeztem. Ez a felismerés lehetett a gyökere annak a gondolatnak is, hogy amíg a tanár a házban van, nem érhet baj.
Megértően nevetett a kirohanásomon, és azt mondta, hogy megnyugodhatok, érti, és bármikor szívesen beszélget. Elköszöntünk, jó éjt kívántunk egymásnak, és amikor már az ajtóhoz közeledtem, utánam szólt: – Isten hozott itthon! – Amikor visszapillantottam, az ajtó melletti kisasztalon egy könyvet vettem észre. A címe láttán megborzongtam: „Álomfejtés”. A tanárra néztem, de már befordult a fal felé. Vajon szándékosan nem néz rám? Még egy pillanatig figyeltem, de már készült elaludni – vagy csak úgy tett.

A forró zuhany nagyon jólesett, megtisztultam és felfrissültem. Elült bennem a nap eseményeinek zakatolása, kicsit fellélegeztem, és örültem az elme csendjének. Amikor bebújtam a paplan alá, a bőröm még vörös és forró volt, és nemsokára dúsan felhabzó álmok keringtek alatta. Ismét a fekete sziklákat láttam, amint élesen áttörik az ég sötétjét, a falaikon felcsapódó hullámok vize porlik és szilánkokat vet, körülöttük pedig hallgat a tenger háborgását és az ég rianását elnyelő nedves, éjfekete homok. Nem sokkal később egy sehonnan jött, sehova tartó fuvallatban megsemmisült a táj, és a már ismert lila-arany homokbarlang előtt találtam magam. Minden oldala puhán elomló álomhomok volt, finoman porló, olyan, aminek egyetlen szeme roppan a fogak között, de a több millió szem együtt lágyabb, mint az elalvás, puhább, mint a gyönyör utáni elernyedés. A barlang hívott, és ahogy beléptem, megnyílt előttem a tér. Végtelen volt, újra meg újra megnyíló és szerteágazó, a szabadság és a végtelenség labirintusa, maga a kiút. Elindultam benne, és ezúttal tovább jutottam, mint korábban bármelyik alkalommal. Hozzáértem a falhoz, és a bőrömön összpontosult minden érzékem. Az érintésemmel láttam, hallottam és ízleltem a lila-arany homokfalat, ami bekebelezett és szabaddá tett. A tüdőm akkorára nőtt, mint a világ, és telt, telt friss levegővel. Majd az egész eltűnt egy újabb fuvallatban. Még mindig az álom terében voltam, de nem volt benne semmi, csak a fuvallat. Pár pillanatig tarthatott, aztán felébredtem. Az ébredést követő első pillanatokban még hallottam. És már azt is tudtam, hogy honnan ismerős: előző este hallottam a fenyvesben.