A sorozat eddig megjelent kötetei:

Hadakozás

Sóvárgás

Vonzódás

Vívódás

Előkészületben

Csábítás

Stephanie-nak
Köszönöm, hogy igent mondtál

0.

Színlelj, amíg
bele nem rokkansz

– Hudson –

Totál meg vagyunk lőve.

És ha Grace arcából kellene ítélnem, ezt ő is tudja.

Szeretném azt mondani neki, hogy minden rendben lesz, igazság szerint azonban én is halálra vagyok rémülve. Csak nem ugyanazért, amiért ő, bár még nem állok rá készen, hogy ezzel szembenézzek.

Most a kanapémon ül a kandalló előtt, a haja még vizes a zuhanyzás után, a tincsei csillognak a pislákoló fényben. Az én egyik pólóm és melegítőnadrágom van rajta, utóbbinak felhajtotta a szárát.

Még soha nem volt ennyire szép.

Vagy ennyire védtelen.

A gondolattól eluralkodik rajtam a félelem, pedig próbálom meggyőzni magam, hogy Grace korántsem olyan gyámoltalan, mint amilyennek látszik, és hogy bármivel elbánik, amit ez a kibaszott világ az útjába állít.

Bármivel, kivéve Cyrust. És ha valamit megtanultam az apámról, az az, hogy sosem adja fel. Addig nem, amíg meg nem szerzi, amit akar, és magasról leszarja a következményeket.

A gondolattól megfagy a vér az ereimben.

Még sosem féltem semmitől, egész nyomorult életemben. Sem az élettől, sem a haláltól. Aztán megjelent Grace, és azóta folyamatos rettegésben élek.

Rettegek, hogy elveszítem, mert ha ez megtörténik, magával viszi a fényt is. Tudom, milyen érzés sötétben lenni: az egész rohadt életemet sötétségben töltöttem.

És nem akarok visszamenni.

– Hozhatok… – Megköszörülöm a torkom, és megpróbálom még egyszer: – Hozhatok valamit inni? – kérdezem, de Grace nem felel. Az se biztos, hogy hallotta, mert továbbra is a telefonját bámulja, nem akar lemaradni egyetlen Flinttel kapcsolatos hírről sem. A specialista tíz perccel ezelőtt érkezett, hogy megvizsgálja. Azóta elviselhetetlen a várakozás, hogy vajon képes lesz-e megmenteni a lábát. Tudom, hogy Grace ott szeretne lenni vele a gyengélkedőben, mindannyian így vagyunk ezzel, de amikor Flint azt kérte, hadd maradjon egyedül, nem tudtunk nemet mondani neki. – Jól van. Oké. Akkor lezuhanyozom, csak néhány perc – mondom, mert nem csak neki volt nagy szüksége a tusolásra.

Még ekkor sem válaszol, én pedig önkéntelenül is azon töprengek, vajon mire gondolhat. Mit érezhet. Alig szólt néhány szót, amióta visszatértünk az iskolába, és láttuk, hogy Cyrus kijátszott minket, és elrabolta az összes diákot, amíg mi a szigeten harcoltunk. Csak azt kívánom, bárcsak tudnám, hogyan segítsek neki. Hogyan érjek el hozzá, mielőtt megint elszabadul a pokol.

Mert ez vár ránk. Cyrus félelmetes új szövetségesei is ezt bizonyítják. Valamint az, hogy volt mersze elrabolni a világ leghatalmasabb paranormális családjainak gyermekeit. Ezt már nem lehet fokozni, ennél többet már nem tud tenni, csak azt, hogy mindent elpusztít.

Nem akarom, hogy Grace síri csendben maradjon itt egyedül, ezért odamegyek a lemezgyűjteményemhez, és keresgélni kezdek az albumok között. Végül megakad az ujjam Nina Simone lemezén. Kiveszem a bakelitkorongot a tartójából, ráteszem a lemezjátszóra, megnyomok egy gombot, és várom, hogy a tű a korong fölé húzódjon, aztán leereszkedjen. Statikus zaj hangzik fel, majd Nina rekedtes hangja tölti meg a csendet. Lejjebb veszem a hangerőt, hogy csak háttérzene legyen, vetek még egy utolsó pillantást Grace mozdulatlan alakjára, aztán megfordulok, hogy elinduljak a fürdőszoba felé.

A világtörténelem leggyorsabb zuhanyzását valósítom meg, tekintve, milyen mennyiségű vért, piszkot és halált kell lemosnom magamról. Az öltözködés is csak egy pillanat műve.

Nem tudom, miért sietek ennyire, nem tudom, mitől félek, mit találok a szobában, amikor…

Heves szívdobogásom csillapodik, amikor látom, hogy Grace ugyanott ül, ahol hagytam. Aztán végre bevallom magamnak az igazat: azért féltem magára hagyni és eltűnni a közeléből, mert rettegek, hogy rájön, hibát követett el, amikor engem választott.

Vajon megalapozatlan ez a félelem bennem? Hiszen azt mondta, szeret… Azt mondta, engem választ, még azok után is, ami történt, még úgy is, hogy tudja, mekkora terhet jelent a képességem.

De ettől vajon elmúlik a rettegésem? A legkevésbé sem.

Ilyen nagy hatalma van fölöttem, és ez mindig is így lesz.

– Van valami hír Flintről? – kérdezem, miközben kiveszek egy üveg vizet a sarokban álló hűtőből, aztán odaviszem neki.

– Még nincs semmi a közös chatben.

Átnyújtom neki a vizet, ám amikor nem veszi el a kezemből, átmegyek a kanapé másik oldalára, leülök mellé, és leteszem az üveget az előttünk álló dohányzóasztalra.

Ő ekkor elfordul a kandallótól, sebzett tekintettel néz rám, és azt suttogja:

– Szeretlek! – A szívem erre ismét hevesen kezd dobogni.

Olyan komolynak tűnik, túl komolynak, talán egy kicsit kétségbe is van esve. Ezért azt teszem, amit mindig szoktam, hogy kizökkentsen ebből a lelkiállapotból: ugratom, ezúttal a kedvenc filmes idézetünkkel:

– Tudom.

Amikor egy lassú mosoly éri el a szemében a bánat szélét, tudom, hogy jól döntöttem. Felé nyújtom a kezem, és az ölembe húzom. Élvezem, ahogy teste az enyémhez simul. Lenézek, az ujjammal megsimítom a tőlem kapott ígéretgyűrűt, és eszembe jut, milyen fogadalmat tettem akkor. Eszembe jut a reszkető meggyőződés a hangomban, miközben kimondtam azokat a sorsdöntő szavakat, és ettől összeszorul a mellkasom.

– Tudod – szólal meg, majd a szemembe néz –, azt mondtad, ha valaha kitalálom, milyen ígéretet tettél nekem, akkor elmondod. Szerintem rájöttem.

Felvonom az egyik szemöldökömet.

– Valóban?

Bólint.

– Azt ígérted, hogy életünk hátralévő részében mindennap ágyba hozod nekem a reggelit.

Horkantva felnevetek.

– Ezt erősen kétlem. Reggelente kiállhatatlan vagy.

Az első igazi mosoly ragyog fel az arcán, úgy érzem, egy örökkévalóság óta.

– Hé, csak annak tűnök. – Aztán nevet a saját viccén, én pedig akaratlanul is csatlakozom hozzá. Olyan kibaszottul jó ismét mosolyogni látni!

– Tudom már… – folytatja, és úgy tesz, mintha a lehetőségeket fontolgatná. – Megígérted, hogy minden vitában hagysz nyerni.

Erre a nevetséges gondolatra harsányan felnevetek. Imád vitatkozni velem. A legutolsó dolog lenne, amit kapni szeretne tőlem, hogy megadjam magam, és hagyjam, hogy mindig ő nyerjen.

– Nem valószínű.

Ekkor elhallgat, és pislogva néz rám.

– El fogod mondani egyáltalán?

Még nem áll készen rá, hogy megtudja, mit ígértem neki, amikor még nem is tudtam, egyáltalán viszontszeret-e. Ezért inkább a viccet választom:

– Abban meg mi lenne a pláne?

Úgy tesz, mintha megütné a vállamat.

– Egy nap ki fogom szedni belőled. – Puha kezével végigsimít borostás államon, aztán a tekintete újra elkomolyodik. – Egy örökkévalóság áll előttem, hogy kitaláljam, párom.

Ennyi elég is, lángra lobbanok.

– Szeretlek! – súgom, majd lehajolok, hogy futólag megérintsem az ajkammal a száját. Egyszer. Kétszer. Ő azonban nem ezt akarja. Felemeli a kezét, két tenyerébe fogja az arcomat, a szempillái az arcán reszketnek, mielőtt mindent követel tőlem. A lélegzetemet. A szívemet. A lelkemet.

Amikor már egyikünk sem kap levegőt, elhúzódom, de a tekintetem fogva tartja az övét. Az idők végezetéig képes lennék elveszni meleg, barna szemének tüzében.

– Szeretlek! – mondom neki újra.

– Tudom – viccelődik, megismételve a szavaimat.

– Egyszer pimasz nyelved lesz a vesztem – dörmögöm, és megint megcsókolom. Átfut a fejemen a gondolat, hogy ölbe veszem és az ágyamba viszem, ő azonban megmerevedik, és tudom, hogy a felelőtlen megjegyzésem a vesztemről eszébe juttatta, mi mindent veszítettünk már el, és mit veszíthetünk még ezután.

A szívem majdnem megáll, amikor meglátom a könnyeket a szemében.

– Ne haragudj! – motyogom.

Gyorsan megrázza a fejét, mintha nem kellene magamat ostoroznom ezért a nyelvbotlásért, de azt hiába várja. Aztán megharapja az ajkát, megremeg az álla, miközben próbálja magában tartani a fájdalmát, én pedig legalább milliomodjára akarom seggbe rúgni magam, amiért hamarabb szólaltam meg, mint hogy átgondoltam volna, amit mondok, miközben vele vagyok.

– Minden rendben lesz, kicsim! – mondom neki, és közben minden folyékonnyá válik bennem. A csontok, az erek, az izmok egy szempillantás alatt elolvadnak, és csak az marad belőlem, ami Grace nélkül lennék: egy üres, vérző burok.

– Mit tehetek? – kérdezem. – Mire van szükséged…

Apró, hideg ujjait az ajkamra teszi, és belém fojtja a szót:

– Luca hiába halt meg. Flint lába, Jaxon szíve, minden… minden hiába volt, Hudson – suttogja.

Visszahúzom a karomba, és átölelve tartom, amíg végigsöpör a testén a fájdalom amiatt, amit átéltünk, amíg át nem veszem a remegését. Eközben tudom, hogy kifogytam a kifogásokból.

Ebben a pillanatban, miközben magamhoz ölelem a lányt, akit szeretek… a lányt, akiért bármit megtennék, hogy megmentsem, tudom, hogy lejárt az időm. Az elmúlt egy órában mindent elkövettem, hogy ne gondoljak a rideg, kíméletlen igazságra, most azonban teljes erejével visszatér, és elállítja a lélegzetemet.

Minden az én hibám.

Minden. Minden fájdalom, minden halál, minden gyötrelem, amit Grace és a többiek éreztek a szigeten… az én nyomorult hibám.

Mert önző voltam. Mert még nem akartam lemondani róla. Mert elgyengültem.

Egész életemben az elől menekültem, amilyen sorsot az apám szánt nekem, de most rájövök, hogy nincs választásom. Utolér, akár akarom, akár nem, és szart se tehetek, hogy elkerüljem. Másodjára már nem. Úgy már nem, hogy Grace boldogsága a tét.

És amikor majd végül megadom magam a sorsomnak, attól tartok, ez mindannyiunkat el fog pusztítani.

1.

Végső búcsú

Bárhol szívesebben lennék, mint itt.

Bárhol, mint ebben a hideg, fájdalommal, szenvedéssel és átható fertőtlenítőszaggal teli szobában. Futólag Hudsonra mosolygok, majd a csapat többi tagja felé fordulok.

– Mit csináljunk először? – kérdezi Macy halkan, a kérdése visszhangzik a lerombolt gyengélkedőn, úgy cikázik az üres falak és a széttört ágyak között, mint egy puskagolyó.

Ez az egymillió… sőt az egymilliárd dolláros kérdés, én viszont nem tudok rá válaszolni.

Őszintén szólva azóta sokkos állapotban vagyok, amióta visszajöttünk a Katmere-re, megtudtuk, hogy mi történt, megláttuk vérfoltos falait, feldúlt szobáit, és rájöttünk, hogy minden egyes diák és tanár eltűnt. Most pedig azzal kell szembesülnünk, hogy Flint lábát nem lehet megmenteni. Le vagyok sújtva, és attól, hogy ő olyan elszántan próbál erősnek mutatkozni, csak még rosszabb a helyzet.

Most, egy órával később lehet, hogy tisztább vagyok a zuhanyzás után, de még mindig nem tértem magamhoz a döbbenettől.

Sőt, ami még rosszabb, ahogy végignézek a barátaimon: Jaxonon, Flinten, Rafaelen, Liamon, Byronon, Mekhin, Edenen, Macyn és Hudsonon… egyértelmű, hogy őket is ugyanúgy megrázta ez az egész, mint engem. És úgy tűnik, senkinek sincs ötlete arra vonatkozóan, mihez kezdjünk ezután.

Na persze, mit lehet tenni egy ilyen helyzetben, amikor az eddig ismert világunk kezd szétesni, mi pedig itt találjuk magunkat a közepén, ahonnan végig kell néznünk, ahogy szép lassan darabjaira hullik? Egy olyan helyzetben, amikor megerősítünk egy falat, hogy szilárdan álljon, aztán máshol nyílik egy rés, ami miatt az egész építmény összedőlhet körülöttünk?

Nem most először szenvedünk el veszteségeket az elmúlt hónapokban, de a szüleim halála óta most először érzem azt, hogy mindannyiunk számára teljesen kilátástalan a helyzet.

Még amikor egyedül voltam a Ludares-pályán, akkor is tudtam, hogy minden rendben lesz. Ha nem is számomra, de azok számára, akik fontosak nekem. Vagy amikor Hudsonnal együtt harcoltunk az óriások ellen, végig tudtam, hogy ő túl fogja élni. És amikor a Megölhetetlen Vadállat szigetén voltunk, és a vámpírkirállyal meg a csapataival harcoltunk, akkor is úgy éreztem, hogy van esélyünk. Tudtam, hogy meg fogjuk találni a módját, hogyan győzzük le Cyrust és borzalmas szövetségeseit.

Végül pedig, amikor Cyrus elmenekült, azt hittük, hogy sikerült.

Azt gondoltuk, hogy ha a háborút nem is, de a csatát legalább megnyertük.

Azt gondoltuk, hogy az áldozatok, az a rengeteg áldozat, megérte.

Aztán visszajöttünk ide, a Katmere Akadémiára, és rájöttünk, hogy egyáltalán nem háborút vívtunk… sőt még csak nem is egy csatát. Nem: ami számunkra élet-halál harc volt, ami térdre kényszerített minket, és még mélyebbre taszított a kétségbeesés szakadékba, az egyáltalán nem csata volt, csak egykis délutáni játszóház, amivel lefoglalták a gyerekeket, amíg a felnőttek megnyerték az igazi háborút.

Ostobának… és egy csődtömegnek érzem magam. Mert bár tudtuk, hogy Cyrusban nem lehet megbízni, hogy számtalan trükköt rejteget a tarsolyában, mégis bedőltünk neki. Sőt, ami még rosszabb, egyikünk meghalt emiatt.

Luca nem élte túl, Flint pedig elvesztette a lábát.

A gyengélkedőben lévők arckifejezéséből ítélve nem én vagyok az egyetlen, aki így érzi magát. A szenvedés és a harag keserű elegye telepszik ránk. Olyan súlyos ez a teher, hogy szinte lehetetlen bármi mást érezni tőle… bármi másra gondolni.

Marise, az iskolai nővér, az egyetlen életben maradt személy, akit itt hagytak a Katmere-en, az egyik kórházi ágyon fekszik. Az arcán és a karján még mindig látszanak a zúzódások és a vágások. Ez bizonyítja, milyen elszántan harcolt, hiszen annak ellenére nem gyógyultak be a sebei, hogy vámpírként nagyon hamar regenerálódik. Macy hoz neki egy üveg vért a közeli hűtőből. Marise köszönetképpen bólint, aztán belekortyol. Nyilvánvalóan minden erejét felemésztette, hogy asszisztáljon a Flintet műtő specialistának.

Flintre pillantok, aki a sarokban álló ágyon ül. A lábából megmaradt csonk az ágyon hever, az arcáról fájdalom sugárzik, pedig általában széles, bárgyú vigyor szokott ülni rajta. Összeszorul a gyomrom. Olyan aprónak tűnik, a válla előreesik a gyásztól és a fájdalomtól, hogy alig tudom visszafojtani a torkomban feltoluló keserűséget. Csak a puszta akaraterőm tart továbbra is függőlegesben… és persze az is segít, hogy Hudson átfogja a derekamat, mintha tudná, hogy anélkül összeesnék. A karja meg kellene hogy nyugtasson, nyilvánvalóan ezért ölel magához. És talán meg is nyugtatna, ha nem remegne ő is legalább olyan erősen, mint én.

A csend pattanásig feszül közöttünk, végül Jaxon köszörüli meg a torkát, és olyan elgyötörten szólal meg, ahogyan mindannyian érezzük magunkat:

– Beszélnünk kell Lucáról. Nem sok időnk van.

– Luca? – kérdezi Marise, a fájdalom egyértelműen hallatszik reszelős hangjából. – Nem élte túl?

– Nem – feleli Flint olyan üres hangon, mint amilyen a tekintete. – Meghalt.

– Visszahoztuk a holttestét a Katmere-re – teszi hozzá Mekhi.

– Az jó. Nem lett volna helyes, ha ott marad azon az átkozott szigeten. – Marise próbál még valami mást is mondani, de elcsuklik a hangja. Megköszörüli a torkát, aztán újra megpróbálja: – De igazad van. Nincs sok időnk.

– Időnk? Mire? – kérdezem, és a tekintetem Byronra siklik, aki előveszi a mellényzsebéből a telefonját.

– Értesítenünk kell Luca szüleit – feleli, és elkezd görgetni a képernyőn. – Huszonnégy órán belül el kell temetni.

– Huszonnégy órán belül? – visszhangzom. – Ez szörnyen gyorsnak tűnik.

– Mert az is – feleli Mekhi. – De ha addig nem kerül lezárt sírba, szétporlad a teste.

Elakad a lélegzetem ettől a rideg választól… ettől a rideg világtól.

Persze végül mindannyian elporladunk, de szörnyű, hogy nála ez ilyen gyorsan be fog következni. Talán még azelőtt, hogy a szülei egyáltalán ideérnének, hogy lássák. De biztosan azelőtt, hogy felfoghatnánk, mi történt: Luca tényleg nincs többé.

Azelőtt, hogy elbúcsúzhatnánk tőle.

– Byronnak igaza van – jegyzi meg Macy halkan. – Luca szülei megérdemlik, hogy elköszönjenek tőle.

– Hát persze hogy megérdemlik – ért egyet Hudson olyan hangon, amitől a csend hirtelen lüktető sebbé változik. – De mi nem várhatjuk meg őket, hogy átadjuk nekik.

Erre senki sem tud felelni, csak nézünk rá döbbenten. Arra gondolok, talán rosszul hallottam, és a többiek arcát elnézve alighanem ők is így gondolják.

– El kell mondanunk nekik – jelenti ki Jaxon. Egyértelműen nincs olyan hangulatban, hogy vitát nyithatna a dologról.

– Hogy érted ezt? – kérdezi Macy vele egyszerre. A hangja nem dühös, csak aggodalmas.

– Időre van szükségük, hogy elvigyék a testet a családi kriptába – feleli Byron, és abbahagyja a görgetést a telefonján. Vagy azért, mert megtalálta Luca szüleinek telefonszámát, vagy azért, mert nem hisz a fülének. – Ha most nem hívjuk fel őket, nem marad semmi a holttestből, mire ideérnek.

Hudson leveszi a karját a derekamról, és távolabb lép tőlem. Akaratlanul is megborzongok a teste melegének hiányától.

– Tisztában vagyok vele – feleli, és karba teszi a kezét. – De a szülei vámpírok, akik a Vámpírudvarban élnek. Honnan tudhatnánk, hogy megbízhatunk-e bennük?

– Meghalt a fiuk. – Flint hangja elcsuklik a felháborodástól, miközben nagy nehezen megpróbál felállni. El sem hiszem, hogy már talpon van, bár az alakváltók gyorsan regenerálódnak, még a legsúlyosabb körülmények között is. Jaxon odalép hozzá, hogy segítsen, Flint azonban felemeli a kezét, jelezve, hogy nincs szüksége rá, bár a tekintete egy pillanatra sem fordul el Hudsonról. – Nem gondolhatod komolyan, hogy Cyrus pártját fogják!

– Miért? Olyan meglepő ez a gondolat? – Hudson arca kifejezéstelen, amikor az öccséhez fordul. – Te is alig élted túl az utolsó összecsapást a saját apánkkal.

– Az más – mordul fel Jaxon.

– Miért? Mert Cyrusról van szó? Komolyan azt hiszed, hogy csak ő gondolkodik így? – Hudson felvonja a szemöldökét. – Ha így lenne, nem kellett volna olyan rohadt sok emberrel harcolnunk a szigeten.

Hosszúra nyúlik a csend, végül Eden szólal meg:

– Nem szívesen mondom ezt, de szerintem Hudsonnak igaza van. – Megrázza a fejét. – Nem tudjuk, bízhatunk-e Luca szüleiben. Nem tudjuk, hogy bízhatunk-e akárkiben.

– Meghalt a fiuk – ismétli meg Flint nyomatékosan, és összehúzott szemmel néz Edenre. – Tudniuk kell róla, amíg még van idejük eltemetni. Ha ti mind túl gyávák vagytok, hogy megtegyétek, majd elmondom nekik én. – Dühösen mered Hudsonra. – Eszedbe jutott egyszer is, hogy ha elvégezted volna a feladatodat, most nem kellene értesíteni őket?

Elakad a lélegzetem, miközben a szavak fizikai arculcsapásként hatnak ránk. Nyilvánvalóan Hudson képességére céloz, hogy a gondolatával szét tudja porlasztani az ellenséget, én viszont szeretnék dühösen Flintre kiáltani, hogy egyáltalán ilyesmit sugall a páromnak, nem beszélve arról, hogy el is várja tőle. Ugyanakkor tudom, hogy szenved, ezért most nem alkalmas az idő a vitára.

Hudson tekintete egy pillanatra rám siklik, ezért igyekszem megnyugtatni őt a pillantásommal: ez nem az ő hibája. Ő azonban szinte azonnal visszafordul Flint felé, és hitetlenkedve felkapja a karját.

– Ott voltam, harcoltam, pont, mint te.

– De ez azért mégsem ugyanaz, nem igaz? – Flint felvonja a szemöldökét. – Úgy viselkedsz, mintha mindent megtettél volna, amit csak tudtál, de mindannyian tisztában vagyunk vele, hogy ez kamu. Miért nem teszed fel magadnak a kérdést: ha Grace lett volna a halálán, most is ezt a beszélgetést folytatnánk, vagy Luca még mindig élne?

Hudson megfeszíti az állkapcsát.

– Nem tudom, mi a francról beszélsz.

– Jól van, mondogasd csak ezt magadnak! – Ezután az ágy végébe kapaszkodva odaszökdécsel a sarokba támasztott mankóhoz. A hóna alá veszi, és egyetlen szó nélkül kibiceg a kórteremből.

Hudson nem szól semmit. Mindenki más is hallgat.

Elszorul a szívem, amikor arra gondolok, milyen döntéseket kell meghoznia, milyen elvárásokat támaszt felé mindenki. Ezek az elvárások bárkit kikészítenének. Ő azonban elbír velük. Mindig.

De ez nem jelenti azt, hogy egyedül kell cipelnie őket.

Visszahúzom a karomba, a mellkasára hajtom a fejem, lehunyom a szemem, és addig hallgatom egyenletes szívverését, amíg ellazul a válla, és finom csókot lehel a hajamra. Csak ekkor sóhajtok fel. Hudsonnal minden rendben lesz. Velünk is minden rendben lesz.

Amikor azonban kinyitom a szemem, végignézek a barátaimon, és elakad a lélegzetem.

Megbánás. Harag. Vád. Ez mind ott van a szemükben, miközben rám és Hudsonra merednek.

Ekkor jövök rá, hogy Cyrus ma valóban győzött.

Mert megosztott minket.

Ami egy újabb jele annak, hogy baromira meg vagyunk lőve. Már megint.

2.

Legyen, ha muszáj

A Rend tagjainak arcán sötét érzelmek suhannak át. Egy pillanat alatt felsorakoznak Jaxon mögött, úgy néznek szembe Hudsonnal. Görcsbe rándul a gyomrom. Ez a helyzet lassan kezd egy régi westernfilmben látott leszámolásra hasonlítani, én pedig a legkevésbé sem szeretnék két tűz közé szorulni. Vagy végignézni, ahogy valaki más odakerül.

Ezért Jaxon és a párom közé lépek. A torkából furcsa hang tör fel, hogy kifejezze nemtetszését, de nem próbál megakadályozni. Fontolóra veszem, hogy kiállok a párom csatatéren hozott döntései mellett, most azonban először Luca problémáját kell megoldanunk. Vészesen fogy az idő, mert hamarosan elporlad a teste.

Megfogadom magamban, hogy mindenképpen sort kerítünk még erre a beszélgetésre, megvitatjuk, mit várnak el Hudsontól a csatában, de nem ma. Most van elég gondunk.

– Nézd, Jaxon, megértelek. – Békítően kinyújtom a karom a fiú felé, aki egykor a mindenem volt. – Ez szívás. Tényleg az. De neked is be kell látnod, milyen kockázatos idehívni Luca szüleit.

– Kockázatos? – Hitetlenkedve néz rám, miközben ugyanúgy karba teszi a kezét, ahogy az előbb Hudson. Egyértelműen látszik köztük a vérrokonság. – Szerinted mit tudnának tenni ezzel a hellyel? Ha esetleg még nem vetted volna észre, totál letarolták.

– Nem beszélve arról, hogy ha meg akarnának támadni minket, nem kellene írásos meghívóra várniuk – szól közbe Byron. – Jelenleg nem valami erős a védelmünk.

– Ez igaz, de nem tudják, hogy mi itt vagyunk – szól közbe Eden, és megindul előre, majd megáll Hudson mellett. – Amennyire ők tudják, visszajöttünk ide, láttuk a pusztítást, és elmentünk, ki tudja, hová. Őszintén szólva nekem elég vonzónak tűnik ez a megoldás.

– Majd én értesítem Luca szüleit. – Marise felül a kórházi ágyon, és bár még mindig sápadt, végre elkezdtek begyógyulni a sebei. – Ti addig menjetek valami biztonságosabb helyre, jó messzire az iskolától!

– Nem hagyunk itt téged, Marise – jelenti ki Macy határozottan. Odamegy Marise ágyához, és megáll a Rend tagjai mellett. – Ha mi elmegyünk, akkor te is velünk jössz.

– Ahhoz még nem vagyok elég erős – válaszolja a vámpírgyógyító.

– Ami azt jelenti, hogy mi sem megyünk sehová – feleli Macy. – Különben is, itt hagytak meghalni, szóval nyilvánvalóan tudják, hogy a mi oldalunkon állsz. Te is ugyanolyan veszélyben leszel, ha megtudják, hogy túlélted. Rád is ugyanúgy vadászni fognak, mint ránk.

– Engem nem bántanának – válaszolja Marise, de nem túl meggyőző a hangja.

– Akkor sem hagyunk itt – ismétlem meg, majd odamegyek a hűtőhöz, és kiveszek neki még egy üveg vért. Elfogadja, jó nagyot kortyol belőle, aztán leteszi az ágya melletti asztalra.

– Luca szüleinek joguk van tudni – jelenti ki Jaxon ismét. Minden egyes kiejtett szóval egyre csökken a testtartásából sugárzó rejtett agresszió. – Akár árulók, akár nem, megérdemlik, hogy eltemessék a gyermeküket. Bármi származik is abból, hogy idehívjuk őket, bármilyen problémát okoz is, majd megbirkózunk vele. Mert ha ezt megtagadjuk tőlük… – Lehunyja a szemét, és megrázza a fejét. – Ha ezt megtagadjuk tőlük…

– Akkor mi sem leszünk jobbak Cyrusnál – fejezi be Hudson helyette, a hangja ugyanolyan beletörődő, mint Jaxon arca.

– Bizonyos dolgok megérik a kockázatot – helyesel Mekhi is. – Például, ha a helyes dolgot tesszük.

Eden megharapja az ajkát, látszik rajta, hogy szeretne vitatkozni, de végül csak csalódottan beletúr a hajába és bólint.

Jaxon várja, hogy valaki más közbeszól-e, egyesével végignéz rajtunk. Hál’ istennek, úgy tűnik, Hudson beleegyezése mindenkit meggyőzött. Amikor senki sem szól semmit, Jaxon Marise felé fordul:

– Majd én felhívom őket.

Előveszi a telefonját, áttűnik az ajtóhoz, aztán ki a folyosóra.

– És most mi lesz? – kérdezi Macy olyan reszkető hangon, ahogyan én érzem magam.

– Várunk – feleli Hudson, a tekintetét még mindig az ajtóra szegezi, amelyen Jaxon kiment. – És reméljük, hogy nem követünk el hatalmas hibát.

3.

Kötözni való sárkány

Húsz perc múlva Flint már ismét az ágyán van, és nagyon dühös. Marise nekilát átkötni a sebét, ahogy a specialista előírta.

– Itt várj! – mondja neki. – Hoznom kell még kötszereket.

– Pedig épp azt terveztem, hogy megmászom a Denalit – feleli Flint erőltetett iróniával. A nővér csak a fejét rázza, miközben nehézkesen odasétál a gyengélkedő távolabbi sarkában álló szekrényhez. Ebből is látszik, hogy még nem érzi magát olyan jól, mint amennyire szeretné velünk elhitetni.

Miután Jaxon és a Rend távozott, hogy Luca ügyével foglalkozzon, Marise megkért, hozzam vissza Flintet, hogy megnézhesse a lábát. Úgy gondoltam, Hudson is elmegy, miután Flint lesújtó pillantást vetett rá, de Hudson javára legyen mondva, ő inkább itt maradt. Persze jelenleg a falhoz dőlve áll, és úgy tesz, mintha a telefonján nézne valamit, de itt van, és próbálja úgy támogatni Flintet, ahogy a sárkány megengedi neki.

Látom, hogy mindazok után, amit elveszített, Flint próbál bátornak tűnni, ezért a gyomrom túlságosan is ismerősen rándul össze. Hosszan és mélyen beszívom a levegőt a tüdőmbe, hogy leküzdjem a pánikrohamot. Kifújom. Aztán újra beszívom.

Marise kinyitja az üvegajtós szekrényt, arrébb tesz néhány gyógyszeres dobozt, és végül megtalálja, amit keres.

– Itt is van. Ideje bevenned egy kis fájdalomcsillapítót – mondja Flintnek, aztán elindul visszafelé, és átnyújt neki két kék tablettát.

Miután kitisztítja a sebet, hozzákezd a kötözés hosszú, unalmas folyamatához. Eközben Macy és Eden kérdéseket tesznek fel neki a támadásról.

– Sajnálom, lányok – feleli Marise, miután egy sor újabb kérdésre sem tud új információval szolgálni. – Bárcsak tudnám a válaszokat, amiket kerestek!

Macy és Eden egymásra néznek, aztán Macy válaszol:

– Nem, nem, semmi baj! Hiszen az életedért harcoltál… megértjük. Nem ez a legalkalmasabb idő, hogy kifaggassunk. Csak szeretnénk tudni valamit, ami segít, hogy kidolgozhassunk egy tervet.

– Nos, szerintem jobban tennétek, ha itt maradnátok a Katmere-en, ahol biztonságban vagytok – válaszolja Marise, és összeszedi a használt kötszereket. – Nem lenne jó, ha titeket is elfogna Cyrus, és a ti erőtöket is ellopná.

– Várjunk csak! Cyrus azért rabolta el a diákokat, hogy velük zsarolja a szüleiket, és rákényszerítse őket, hogy azt tegyék, amit akar! – mondja Eden felvont szemöldökkel. – Ugye?

Előrehajolok. Lehet, hogy mindent rosszul gondoltunk?

Marise megvonja a vállát, aztán ismét Flint lábára figyel.

– Erről nem tudok semmit, de hallottam, ahogy az egyik farkas arról beszélt, hogy fiatal varázserőre van szükségük valamihez.

Elakad a lélegzetem, és megrázom a fejem. Nem, nem, nem! Az nem lehet!

– Azért rabolta el őket, hogy ellopja a varázserejüket? – Macy hangja elcsuklik az utolsó szónál, a szeme tágra nyílik a rémülettől. – De hisz a varázserőnk össze van kötve a lelkünkkel! Ha Cyrus megpróbálja elszívni tőlük az erejüket, végül megöli őket!

Hudsonra pillantok, hogy ő is hallotta-e, és nem lep meg, amikor azt látom, hogy átható tekintettel nézi az idősebb vámpírt, töprengőn összehúzva a szemét.

– Sajnálom! – válaszolja Marise, majd megfordul, és egy közeli kukába dobja a használt kötözőanyagot. – Ennél többet nem tudok.

Macy kérdez még valamit, én azonban már nem hallom, olyan hangosan dobol a fülemben a vér. Amikor visszatértünk az iskolába, és rájöttünk, hogy Cyrus elrabolta az összes diákot, mindannyian megrémültünk. De a lelkünk mélyén szerintem mindannyian arra gondoltunk, hogy nem fogja megölni őket. Úgy értem, nehéz biztosítékként felhasználni őket a szüleik ellen, ha már meghaltak, nem igaz?

Most azonban rájövök, hogy talán csak a varázserejüket akarta, és nem szükséges életben tartania őket, miután elvette tőlük, amire szüksége volt. Istenem, én meg zuhanyzásra pazaroltam az időt! És még… ó, te jó isten… Hudsonnal csókolóztam, miközben lehet, hogy a többiek éppen haldokolnak!

Felpillantok a páromra, de bárcsak ne tettem volna, mert tudom, hogy az arcomra vannak írva a gondolataim. A megbánás. A szégyen. A rémület.

Hudson álla megfeszül, aztán észbe kap, és üressé válik az arca, amikor látja, milyen zaklatott vagyok. Megbánás szorítja össze a mellkasomat, összerándul a gyomrom. Mert bármennyire is lesújt a tudat, ez semmi ahhoz képest, amit Hudson érezhet. Főleg azok után, amivel korábban Flint megvádolta.

Persze próbált úgy tenni, mintha nem lenne nagy ügy, mintha Flint szavai leperegnének róla, ami nem is zavart volna annyira, ha csak a többiek előtt színlelt volna. Csakhogy engem is meg akart téveszteni, és ez mindennél ékesebben bizonyítja, mennyire pusztítóan hatott rá a megjegyzés.

Hudson és én nem játsszuk meg magunkat egymás előtt… soha nem is tettük. Sem akkor, amikor visszaváltoztam kőszörnyből emberré, sem amikor a fejemben élt, és képtelenség volt bármit is eltitkolnunk egymás elől, és most sem, hogy már kiszabadult, mert mi nem így működünk. Mi mindent elmondunk egymásnak, még akkor is, ha nehéz. Éppen ezért, ha már annyira rossz állapotban van, hogy előlem is eltitkol valamit, akkor tényleg szörnyű lehet a helyzet.

Megfagy az ereimben a vér a félelemtől, és elindulok felé, a gyengélkedő másik végébe. Tudnia kell, hogy ez nem az ő hibája. Meg kell értenie, hogy senki sem vádolhatja őt emiatt. Ám mielőtt megtehetném, Marise utasításokat kezd sorolni Flintnek a lábával kapcsolatban, jó sokat.

Eközben mindannyian az ágy köré gyűlünk, tudni akarjuk, mit tehetünk érte, hogy segítsünk, ha létezik egyáltalán ilyesmi. Még Hudson is leteszi a telefonját, bár nem jön közelebb sem az ágyhoz, sem Flinthez.

Végül már nem tudunk mit megkérdezni, csak a tudat marad, hogy bármennyire is szeretnénk, hogy más legyen a valóság, nem tehetünk semmit Flintért.

Mert az igazság az, hogy lehet akármekkora ereje az embernek, néha összetörve kell maradniuk a dolgoknak, még akkor is, ha azt szeretnénk, hogy ne így legyen.

– Annyira sajnálom, hogy ez történt veled! – mondja neki Macy, és közben vigasztalóan simogatja a karját. – Mindent megteszünk érted, amit csak tudunk. Elvihetünk a Boszorkányudvarba. A gyógyítók készíthetnek neked mű…

– Azokról a boszorkányokról beszélsz, akik megpróbáltak megölni minket? – kérdezi Flint csípősen.

– Sajnálom! – suttogja Macy, a szemében könny csillog. – Nem akartam…

Flint a bajusza alatt dörmög, és a fejét rázza.

– Ne is törődj velem! Pocsék hangulatban vagyok.

– Nos, ha valakinek megvan rá minden joga… – Macy pislog, hogy visszafojtsa a könnyeit. – Akkor az te vagy.

Kicsit úgy érzem magam, mintha kukkoló lennék, miközben Flint szenvedését nézem, ezért hátat fordítok neki, és hallom, ahogy Marise azt mondja:

– A jó hír az, hogy szépen gyógyulsz, gyorsabban, mint az alakváltók általában. A seb már össze is záródott, és úgy számítom, hogy a következő huszonnégy órában a bőr is teljesen összeforr. Addig antibiotikumot kell szedned, és néha át kell kötnöm a sebet.

Eden közelebb lép hozzá, és összeüti a vállát a Flintével.

– Minden rendben lesz – jelenti ki határozottan. – Erről gondoskodunk.

– Úgy bizony – helyesel Macy.

– El sem hiszem, hogy ez történik – suttogom magam elé. A következő pillanatban Hudson már mellettem áll, és a vállamnál fogva maga felé fordít.

– Flint rendben lesz – mondja. – Minden rendben lesz.

Felvonom a szemöldököm, úgy nézek rá.

– Nagyon jó lenne, ha úgy gondolhatnám, hogy ebben te is hiszel.

Mielőtt bármit válaszolhatna, Jaxon lép a szobába, és megáll Flint ágyának túloldalán.

– Luca szülei most indulnak. – Az arca komor, a szemében végtelen fájdalom tükröződik. – Reggelre itt lesznek.

4.

Önvádat emel

– Az apád elszívja a diákok varázserejét, és lehet, hogy megöli őket – bukik ki belőlem. Lehet, hogy nem ez a legjobb módja, hogy közöljem Jaxonnal a hírt, de legalább így azonnal eltűnik a szomorúság a szeméből. A helyét elvakult, izzó düh veszi át, amitől jeges borzongás fut végig a hátamon.

– Puszta kézzel fogom megölni – mordul fel, és úgy néz ki, mint aki ebben a percben hozzá is fog.

– Inkább majd holnap reggel játsszuk a „Ki öli meg a drága jó apucit először” című játékot! – javasolja Hudson, elnyújtva a szavakat. – Szerintem most mindannyiunknak alvásra van szüksége, különben holnap csak mi fogunk meghalni.

Mindenki morog, de tudjuk, hogy igaza van. Én magam is úgy érzem, hogy menten összeesem a fáradtságtól. Marise megpróbál rávenni minket, hogy ne tegyünk semmi elhamarkodott dolgot, Jaxon azonban csak abba egyezik bele, hogy holnap reggel előtt nem indulunk el. Megvárja, hogy Flint ismét felálljon a mankóval, aztán ő és a Rend tagjai elhagyják a szobát.

Miután minannyian kisorjáztunk az ajtón, Hudson védelmezőn átkarolja a derekamat, és áttűnve egy pillanat alatt a szobájához vezető lépcsőhöz érünk. Be kell vallanom, néha nagyon jól jön ez az áttűnés dolog… különösen, mivel olyan gyorsan mozgunk, hogy lehetetlen közben látni, mekkora rombolást végeztek a Katmere Akadémián a támadás során. Tudom, hogy végül majd meg kell néznem, de most azt hiszem, nem lennék képes elviselni a látványt, hogy mennyire tönkretették Cyrus talpnyalói ezt a helyet, amit lassan már az otthonomnak tartok.

Hudson óvatosan leteszi a lábamat a földre az ágya mellett, a tekintete mindenfelé ugrál, nem néz rám.

– Aludnod kell. Én majd a kanapén fekszem le, hogy ne zavarjalak.

– Zavarni? Mintha tudnál zavarni. – Itt áll előttem, mégsem tudom nem észrevenni a közénk ékelődött hatalmas elefántot. – Hudson, beszélnünk kell arról, ami a gyengélkedőben történt.

– Mit kell ezen beszélni? – válaszolja komoran. – Ami történt, megtörtént.

Finoman megfogom a karját.

– Annyira saj…

– Grace, hagyd abba! – A hangja határozott, de nem mérges. És korántsem annyira elgyötört, mint ahogy én érzem magam.

– Miért viselkedsz így? – kérdezem, és gyűlölöm, hogy ennyire könyörgő a hangom. Azt pedig még jobban, milyen bizonytalannak érzem magam. – Mi a baj?

Vet rám egy hitetlenkedő pillantást, és ekkor megértem, hogy minden baj. Ami persze nem újdonság. Ez nem rólunk szól. Ez csak a minket körülvevő dolgokra vonatkozik. Kivéve… kivéve, hogy amikor így viselkedik, mert az nagyon is arra utal, hogy talán mégis rólunk szól.

Mindazok után, amin keresztülmentünk, hogy eljussunk idáig, nem tetszik ez a dolog. Az pedig még annyira sem, hogy eltávolodik tőlem, és a sebeit nyalogatja ahelyett, hogy megosztaná velem az aggodalmait.

– Hudson, kérlek! – mondom neki, és megpróbálok felé nyúlni. – Ne csináld ezt!

– Micsodát? – kérdezi.

Most rajtam a sor, hogy hitetlenkedő tekintetet vessek rá. Alighanem megérti, mert megfeszíti az állkapcsát, és hirtelen rendkívül érdekesnek találja a fejem mögötti falat.

– Beszélj hozzám! – suttogom, majd lassan egyre közelebb lépek hozzá, amíg a testünk már majdnem összeér, és ugyanazt a levegőt lélegezzük be.

Egy másodpercig ott marad, ahol van, aztán határozottan hátralép. És tőrt döf a szívembe:

– Nincs mit mondanom.

– Ilyen se volt még soha – próbálok viccelődni, remélve, hogy kiváltok belőle valamilyen reakciót. Azt remélem, hogy visszahozhatom azt a túl magabiztos, túl pimasz Hudsont.

Ekkor rám pillant, és amikor én is a szemébe nézek, érzem, hogy elmerülök óceánkék tekintete végtelenségében… az ő végtelenségében.

Minél hosszabban nézem azonban, annál inkább rájövök, hogy ő is elmerül, fuldoklik. És bármennyire is szeretném, nem engedi, hogy mentőövet dobjak neki.

– Hadd segítsek! – suttogom.

Szomorúan felnevet.

– Nincs szükségem a segítségedre, Grace.

– Akkor mire van szükséged? – Belekapaszkodom, és még közelebb húzódom hozzá. – Mondd el, mi az, és én megtalálom a módját, hogy megadjam neked!

Nem felel, nem ölel át, még csak meg sem mozdul. Én pedig érzem, hogy a félelem, mint valami vicsorgó vadállat, felébred bennem, és kétségbeesetten mardos belülről, hogy kiszabadulhasson.

Mert ez nem az én Hudsonom. Ez egy idegen, és nem tudom, hogy hozzam vissza. Azt sem tudom, hogyan találjam meg a jégpáncél alatt. Csak azt tudom, hogy muszáj megpróbálnom.

Éppen ezért, amikor ismét el akar húzódni, még erősebben szorítom. Megmarkolom a pólóját, a testemet az övéhez nyomom, a tekintetem az övébe fúródik. Nem vagyok hajlandó elengedni.

Hudson Vega az enyém, nem fogom elveszíteni a benne lakozó démonok miatt. Sem most, sem soha.

Nem tudom, meddig állunk így, de ahhoz elég sokáig, hogy elszoruljon a torkom. Elég hosszan, hogy izzadni kezdjen a tenyerem. Elég hosszan ahhoz, hogy sírás készülődjön a mellkasomban.

De továbbra sem fordítom el a tekintetem, és nem engedem el őt.

Ekkor végre bekövetkezik.

Megfeszíti az állkapcsát, az ádámcsutkája le-fel jár, a tarkómra csúsztatja az ujjait, és marokra fogja a hajamat. Hátrahúzza a fejemet, a szeme még mindig az enyémbe mélyed, úgy szólal meg:

– Grace! – A hangja olyan fájdalmas és elkínzott, hogy az egész testem megfeszül a kétségbeeséstől és a várakozástól.

– Sajnálom – mondja. – Nem vagyok képes… nem tudok…

– Semmi baj – válaszolom, miközben a tenyerembe fogom az arcát, és lehúzom a fejét az enyémhez.

Egy pillanatra azt hiszem, el fog húzódni, és végül mégsem akar megcsókolni. Aztán halk hang tört fel a torkából, és egy pillanat alatt eltűnik a félelem, a kudarc érzése, mert szenvedélyesen és hevesen rám tapasztja az ajkát.

Az egyik pillanatban megpróbáltam áttörni a falat, hogy eljussak hozzá, a másikban pedig már belemerülök a szantálfa és a borostyán illatába, és kemény, szilárd, férfias lényébe.

Még soha semmi nem volt ennyire jó. Mert ez a Hudson az én Hudsonom. A párom. És még ha minden el is romlik körülöttünk, ez annyira jó.

Harapdálni kezdi az alsó ajkamat, talán, hogy ő is bebizonyítsa ezt, a szemfoga a szám sarkánál lévő érzékeny bőrt karcolja, én pedig önkéntelenül belemerülök sötét, elkeseredett szíve forróságába.

– Semmi baj – mormolom, miközben az ujjai a hátamat szorítják, remegő teste az enyémhez simul. – Hudson, semmi baj!

Úgy tűnik, nem hallja, vagy talán csak nem hisz nekem. Aztán elmélyíti a csókot, és fenekestül felforgatja az érzéseimet, a világomat.

Villámok cikáznak, dörög az ég, de esküszöm, én csak őt hallom, csak őt látom, az ő testét érzem, az ő illata vesz körül. Aztán a nyelve az enyémhez ér.

Mézíze van, édes, meleg és veszélyes. Rabul ejtő. Ő maga rabul ejtő, én pedig felnyögök, és mindent megadok neki, amit csak tudok. Mindent odaadok, amit akar, aztán könyörgök, hogy még többet vegyen el. Sokkal többet.

Mindketten lihegünk, amikor végül elhúzódik. Én próbálok még mindig belekapaszkodni, megőrizni a közelséget, hogy ne illanjon el. Mert amíg itt van, szorosan előttem, amíg átöleljük egymást, addig nem fordul magába, nem ostorozza magát valamiért, amin nem tud, és amin nem is kellene változtatnia.

Végül elhúzódik, ám én még nem akarom elengedni. Még mindig fogom a derekát, a testem az övéhez simul. Csak még egy kicsit, könyörgök magamban. Csak adj még néhány percet így együtt, ilyen felszabadult öntudatlanságot, amikor érzem, hogy egymást érintjük.

Bizonyára érzi az elkeseredettségemet és a törékenységemet, amit olyan elszántan próbálok leplezni, mert nem mozdul. Várom, hogy mondjon valami szellemeset, gúnyosat vagy nevetségeset, amit csak ő tud, de nem szólal meg. Csak átölel és hagyja, hogy én is átöleljem.

Egyelőre… ez is elég.

Olyan sok mindenen mentünk keresztül az elmúlt huszonnégy órában. Óriásokkal harcoltunk, megszöktünk egy börtönből, megvívtuk azt a szörnyű csatát, elveszítettük Lucát, és majdnem elveszítettük Jaxont és Flintet, aztán arra tértünk haza, hogy feldúlták a Katmere-t. Egy részem elképesztőnek találja, hogy még mindig itt vagyunk. A másik részem pedig hálás érte.

– Sajnálom! – suttogja újra Hudson, forró lélegzete az arcomat legyezi. – Annyira sajnálom!

Magas, karcsú alakja hirtelen erősen megrázkódik.

– Micsodát? – kérdezem, és csak annyira távolodom el tőle, hogy lássam az arcát.

– Meg kellett volna mentenem őt – feleli, amikor találkozik a pillantásunk. – Mindenkit meg kellett volna mentenem. – Elcsuklik a hangja.

Látom, hogy felemészti a bűntudat, én viszont nem vagyok hajlandó ezt megengedni neki. Nem tehetem.

– Te nem csináltál semmi rosszat, Hudson – mondom neki határozottan.

– Flintnek igaza volt. Meg kellett volna állítanom őket.

– Azon, hogy megállítani, azt érted, hogy ott a helyszínen szétporlasztani több száz embert? – kérdezem felvont szemöldökkel.

Szégyenkezve el akar fordulni tőlem, én azonban erősen fogom. Azóta hurcolom magamban a bűntudatot és a fájdalmat, amióta meghaltak a szüleim, és mondhatom, nem egy leányálom. Nem fogom hagyni, hogy Hudson is ugyanezt érezze. Nem, ha rajtam múlik.

– Mit kellett volna tenned? – kérdezem tőle. Megrázom a fejem, a megfelelő szavakat keresem. – Egyszerűen csak megsemmisíteni Cyrust és mindenki mást, aki ellenünk volt?

– Ha megtettem volna, Luca még mindig élne. Flintnek meglenne a lába. Jaxon és Nuri pedig…

– Képes lettél volna megtenni? – kérdezem, mert éreztem a csata elején, milyen zavart, éreztem, hogy csak nehezen tudja megőrizni az önuralmát és uralni a helyzetet, miközben elszabadult körülöttünk a pokol. – Az elején, amikor minden olyan zavaros volt, meg tudtad volna tenni?

– Hát persze hogy meg… – Elcsuklik a hangja, és beletúr a hajába. – Nem tudom. Minden olyan közel volt, olyan zavaros. Aztán amikor Jaxon belevetette magát a közepébe…

– Te ugyanúgy belevetetted magad, vele együtt. Mert nem tudtad vállalni a kockázatot, hogy esetleg nem sikerül, és őt vagy a többieket is bántani fogod. Inkább te magad haltál volna meg, mint hogy bármi történjen Jaxonnal.

– Nos, láttad őt – válaszolja vontatottan, és egy pillanatra megint úgy hangzik, mint a régi önmaga. – A kölyöknek nyilvánvalóan védelemre van szüksége. Ahogy hátat fordítok neki, rögtön kitépik a szívét.

– Nem vagyok biztos benne, hogy ez történt – felelem felhorkanva. – Azt viszont tudom, hogy bármit megtennél, hogy megvédd őt és engem. És azt is, hogy a többieket is mindenáron megvédenéd. Az elején azért nem porlasztottál szét mindenkit, mert nem voltál biztos benne, hogy nem kerülünk-e bele mi is. És miután biztosan tudtad, miután rájöttél, hogy működik, fenyegetőztél vele, és biztos vagyok benne, hogy meg is tetted volna.

Megint a vállam fölötti falat nézi mereven.

– Te ezt nem érted. Senki sem érti. Ez nem ilyen egyszerű. – Felsóhajt. – Gyűlölöm ezt az erőt bennem.

– Tudom. – Elhúzom a karom a derekáról, és a kezembe fogom az arcát. Türelmesen várok, amíg újra rám nem néz. – De azt is tudom, hogy ha Cyrus és a többiek nem mentek volna el, amikor figyelmeztetted őket, mindenkit megsemmisítettél volna, és ezt értünk tetted volna. Efelől nincs kétségem. Végigcsináltad volna, ha ezzel biztosíthatod a védelmünket.

A szemembe néz, amikor elismeri:

– Bármit megtettem volna, hogy téged biztonságban tartsalak.

Én azonban nem veszem be. Hudson szeret engem, ezt tudom, de szerintem nincs tisztában vele, mennyi mindent lenne képes feláldozni a többiekért is, nem csak értem.

– Hogy mindenkit biztonságban tarts.

Megvonja a vállát, de érzem, hogy ezúttal egy kicsit megnyugszik. Ezért megint átölelem, és még szorosabban szorítom magamhoz. Mindent elkövetek, hogy megmutassam neki, hiszek benne, még akkor is, ha ő nem hisz saját magában.

– Bárhogy is van… – Köhint egyet, aztán hozzáteszi: – Mielőtt újra összecsapunk Cyrusszal, beszélnem kell Macyvel, hogyan kell szembeszállni egy érzékvarázslattal.

– Érzékvarázslattal?

– Biztos, hogy Cyrus ezt használta – folytatja. – Rávette a boszorkányokat, hogy csináljanak valamit az egész csapattal… ebben majdnem biztos vagyok. Éppen ezért, amikor megpróbáltam rávenni a csapatokat, hogy vonuljanak vissza, még csak tudomást sem vettek rólam. Olyan volt, mintha…

– Nem is hallottak volna? – fejezem be helyette.

– Igen. – Undorodva megrázza a fejét… bár azt nem tudom, hogy magától vagy az apjától undorodik-e. – Számíthattam volna rá, hogy valami ilyesmivel próbálkozik.

– Mert mindenható vagy? – kérdezem gúnyosan. Már értem, miért vádolja magát… ő Hudson, aki az egész világ terhét a vállán cipeli, akár az ő feladata, akár nem… csakhogy ebből most már elég. – Vagy talán azért, mert isten vagy?

Zavaros, kék szeme bosszúsan összehúzódik.

– Mert ismerem az apámat. Tudom, hogyan gondolkodik. És tudom, hogy semmi sem gátolja meg abban, hogy megszerezze, amit akar.

– Ez igaz – válaszolom neki. – Őt valóban nem gátolja semmi. Ami azt jelenti, hogy minden, ami a szigeten történt, miatta volt. Nem miattad.

Ellenkezni akar, aztán ismét elhallgat, amikor metsző pillantást vetek rá. Ezúttal tudja, hogy igazam van, akár bevallja magának, akár nem.

Úgy tűnik, egy örökkévalóságig maradunk így, egymásba fúródó tekintettel, összesimuló testtel. Minden, amit láttunk és amit tettünk, nedves betonként rakódik kettőnk közé. Bárcsak tudnám, hogy összeragaszt-e minket, vagy falat emel közénk.

Mert ez a háború még korántsem ért véget. Még hosszú út áll előttünk, ha meg akarjuk menteni a diákokat, mielőtt Cyrus megöli őket, és nincs rá garancia, hogy minden úgy végződik, ahogy szeretnénk.

Nem lehetünk biztosak benne, hogy minden rendben lesz.

Ezért nagy levegőt veszek, és elmondom neki azt a félelmemet, ami azóta nyomaszt, amióta visszatértünk az iskolába.

– Szerintem a korona nem az, aminek gondoltuk.

5.

Rémálomra
hajtom a fejem

Hudson lenéz a tenyeremre, és látom, ahogy több millió gondolat és forgatókönyv suhan át az agyán, miközben próbálja megtalálni a megfelelő választ. Végül csak annyit mond:

– Csak azért, mert még nem találtad meg az erejét, nem biztos, hogy nincs is.

– Talán – értek egyet vele kétkedőn. – De abban biztos vagyok, hogy valamit éreznék, ha új erőm lenne.

– Ahogyan azt is tudtad, hogy kőszörny vagy, amikor először jöttél a Katmere-re? – kérdezi felvont szemöldökkel.

A kérdés hallatán összerándul a gyomrom, ezért olyan mélyre temetem el magamban (az összes lehetséges válasszal együtt), amennyire csak bírom. Távolról sem ez a legjobb megoldás, ám amíg a Megölhetetlen Vadállat nem dönt úgy, hogy felébred és válaszol a kérdéseimre, nem tehetek semmit. Felesleges idegeskednem a következő néhány órában, ha el is kerülhetem. Különösen, mivel hatalmas szükségem van egy kiadós alvásra.

– Lesz még időnk aggódni a korona miatt – válaszolja Hudson. Elengedi a derekamat, és hatalmas ágya felé fordít, amely maga a mennyország fáradt szememnek. Hudson csókot nyom a fejem búbjára. – Menj, feküdj le!

Túl fáradt vagyok ahhoz, hogy bármi mást tegyek, ezért felmászom az ágyra, és magamra húzom a takarót, miközben ő a fürdőszoba felé indul. Szinte azonnal érzem, ahogy lecsukódik a szemem, pedig szeretném megvárni őt. A következő percben már egyfajta ködös állapotban vagyok, az átélt csata képei villannak fel a fejemben, mint egy félig emlékekből, félig álomból álló, végtelenített montázs.

Megfordulok, amikor Luca halála összekeveredik a börtön emlékeivel. A Flint lábából szivárgó vér borítja a kezemet, Remy ijesztően örvénylő, ezüstszínű szeme azt mondja, hogy hamarosan újra találkozunk. Megint fordulok egyet, próbálok rájönni, hol vagyok. A szívem hevesen dobog. Még mindig a börtönben lennék? Csak álmodtam, hogy kiszabadultam, hogy megmentettük a Megölhetetlen Vadállatot… nem, egy kőszörnyet, emlékeztet kábult agyam.

Aggódom, Grace. Nagyon aggódom.

Az idősebb kőszörny hangja bekúszik a tudatomba, és a még mindig felvillanó képek közé ékelődik. Elszántan küzdök, hogy magamhoz térjek, de az álom minden egyes másodperccel egyre mélyebbre húz magával, mintha futóhomokba léptem volna.

Nincs idő, nincs idő. A hangja most kétségbeesettebb, mint bármikor, áthatol a ködön. Aztán tisztábban szól hozzám, mint valaha, mintha minden egyes szóra erősen koncentrálna: Kelj fel, Grace! Kifutunk az időből!

6.

Farmer, póló, nasi

A hangjából hallatszó parancs hatására felülök az ágyban.

A szívem hevesen ver, a vér a fülemben dobol, és majdnem olyan érzés, mintha egy elemi erejű pánikroham közepén ébredtem volna fel. Csakhogy a fejem tiszta, a testemen végigsöprő adrenalinnak pedig semmi köze a félelemhez, csak a sürgetéshez.

Hudsonra pillantok, aki most az egyszer tényleg alszik. A légzése egyenletes, az arcán látható halvány zúzódások élénken emlékeztetnek mindarra, amin az elmúlt napokban keresztülment. A börtönben szerzett sérülések többsége már elhalványodott, ám többre van szüksége a vérnél ahhoz, hogy elmúljon a kimerültsége a szeme körül. Felé nyújtom a kezem, végighúzom remegő, puha ujjamat az arcán. A szeme egy pillanatra megrebben, és megijedek, hogy felébresztettem. Aztán felsóhajt, a másik oldalára fordul, és azonnal visszaalszik.

Milyen kár, hogy én nem tehetem meg ugyanezt.

Gyors pillantást vetek a telefonomra, és látom, hogy kicsit több mint hét órát aludtam… Ami azt jelenti, hogy maradt még pár órám reggelig. Kiszállok az ágyból, látom, hogy a nap kezd feljönni a Denali csúcsa fölött. Még az éjszaka közepe van, ám Alaszkában tavasszal hajnali négykor kel a nap.

Hudson szobájának ablakaiból látom, ahogy a vörös és a sötétlila különböző árnyalatai megfestik az eget és a hegyeket. Kétségtelenül gyönyörű, ám a közelgő vihar árnyai baromi félelmetesnek tűnnek. Olyan, mintha az ég vére a hegyekre folyna: mintha vérrel, fájdalommal és félelemmel árasztaná el az egész világot.

Na persze lehet, hogy csak én vetítem ki rá a saját érzéseimet. Isten a tanúm, úgy érzem, mintha az egész világ vérben fürödne.

Megfordul a fejemben, hogy visszafekszem, és próbálok még aludni egy kicsit. Sajnos ez a hajó már elment. És mivel nem akarom visszavenni a piszkos gönceimet, fel kell mennem a szobámba, és elhozni egy váltás ruhát, mielőtt elindulunk.

A gyomrom furcsán táncol, miközben felmegyek a lépcsőn, majd kilépek a Katmere szétdúlt előcsarnokába. Eszembe jut az első alkalom, amikor ebben az iskolában, ezeken a folyosókon sétálgattam éjszaka, mert nem tudtam aludni, miután az életem egy szempillantás alatt megváltozott.

Most úgy érzem, mintha egy másik szakadék szélén állnék, amely minden egyes apró lépésem nyomán egyre jobban leomlik. Olyan sok minden más lett az óta az első éjszaka óta: a kőszörnyem, Hudson, Jaxon, sőt még maga a Katmere is… mégis olyan érzés, mintha bizonyos dolgok egyáltalán nem változtak volna.

Például most is jó esély van rá, hogy megjelenik két gyilkos szándékú farkas, akik ki akarnak dobni a hóra.

Meggyőzöm magam, hogy nevetséges vagyok… nem valószínű, hogy Cyrus farkasokat küld utánam most, hogy már nála vannak a diákok, mindenesetre kettesével veszem a lépcsőfokokat, úgy szaladok fel a szobámba. Ha az ellenség meg akar támadni, legalább legyen rajtam nadrág, amikor szembenézek velük.

Macy mélyen alszik, amikor belépek a szobánkba, ezért igyekszem a lehető leghalkabban lépkedni. A telefonommal világítok, hogy lássak, és megint bosszúsan gondolok arra, hogy hiába vagyok kőszörny, az én szemem nem olyan, mint a vámpíroké és a farkasoké, akik jól látnak a sötétben.

Lefelé irányítom a telefon fényét: csak annyira világítok, hogy ne essek el, és ne zuhanjak véletlenül Macy alvó testére. A szekrényemhez sietek.

Megfogom a fekete Katmere iskolatáskámat, és beletömök néhány dolgot, amire szükségem lesz, ha egy ideig Hudson szobájában maradok. Farmert, egy pluszpólót, némi fehérneműt, a piperetáskámat, pár hajgumit és (micsoda meglepetés) egy doboz cseresznyés töltött kekszet. Ha valamit megtanultam a vámpírokkal töltött hét hónap alatt, az az, hogy mindig kell lennie nálam valami ennivalónak, ha nem akarok éhen halni.

Miután mindent bepakoltam a táskába, felveszek egy kapucnis pulcsit, aztán leülök a földre, és zoknit húzok, valamint felveszem a kedvenc csizmámat.

Felállok, vetek még egy pillantást a szobára, hogy biztosan nem felejtettem-e ott valami fontosat, aztán eszembe jut két dolog, ami nélkül soha nem akarnék elmenni innen. Odaosonok a komódon lévő ékszerdobozomhoz, felnyitom a tetejét, és kiveszem belőle a gyémántot, amit Hudson adott nekem, valamint a Jaxontól kapott nyakláncot. Mindkét kincset a hátizsák első, cipzáros zsebébe rejtem, aztán melléjük teszek egy Macytől kapott rózsaszín ajakírt is. Végül a hátamra lendítem a táskát, és az ajtó felé tipegek.

Amikor már majdnem kint vagyok, Macy megmozdul és nyöszörög egy kicsit álmában. Megdermedek, várok egy ideig, hogy szüksége van-e rám, aztán egy újabb, halk, nyugtalan nyöszörgés után visszaalszik, és felhangzik az ismerős, szuszogó horkolás, amihez már úgy hozzászoktam az elmúlt hónapokban.

A hang hallatán elfog a vágy az után az időszak után, amikor először jöttem a Katmere-re, mielőtt elkezdődött volna ez az őrület, és amikor a legnagyobb gondom az volt, milyen hangosan szuszog az unokatestvérem. Nagyon hangosan. Macyre és az ágyamra pillantok, arra gondolok, talán én is pihenhetnék még néhány órát… elvégre lehet, hogy ez lesz az utolsó alkalom, ki tudja, mennyi ideig, amikor zavartalanul végigaludhatjuk az éjszakát.

Nem is veszem le a csizmámat, csak összegömbölyödöm a takaró tetején, elhelyezkedem a párnán, és hagyom, hogy Macy szuszogása álomba ringasson.

Nincs idő!

A fejemben lévő hang felriaszt. Ránézek az órámra… aludtam még két órát. Macy még mindig halkan horkol, de az alvás számomra már nem opció.

Talán vissza tudok osonni Hudson szobájába anélkül, hogy felébreszteném.

Éppen leérek a lépcső aljára, amikor a Megölhetetlen Vadállat hangja ismét felhangzik a fejemben. Nincs idő. Nincs idő. Nincs idő.

Mire nincs idő? kérdezem a gondolatommal. Jól va…

Félbehagyom a szót, amikor befordulok a lépcső alján, és megpillantom a kőszörnyet emberi alakban. Ott ül a lépcső tövében az összetört sakkasztalnál, és az egyik sakkfigurát tartja a kezében abból a néhányból, ami túlélte a pusztítást.

Émelyítő déjà vu érzés hasít belém, mert rájövök, hogy a kezében lévő bábu nem más, mint a vámpírkirálynő.

7.

Hogy micsoda?

– Megint ember vagy – állapítom meg a nyilvánvaló tényt.

Bólint, én pedig lassan sétálok le az utolsó néhány lépcsőfokon. Próbálom felfogni, mi folyik itt, de nem sikerül. Halvány gőzöm sincs, mit mondjak a Megölhetetlen Vadállatnak, hogyan bánjak vele. Ő egy kőszörny, rajtam kívül az egyetlen élő kőszörny a világon, ami azt jelenti, hogy valami közösnek kellene lennie bennünk.

Őszintén szólva azonban még sohasem éreztem magam ennyire távol bárkitől… ami nagyon furcsa, mivel a fejemben hallom, amiket mond.

– Jól vagy? – kérdezem, és leülök a sakkasztal másik oldalán lévő székre.

– Aggódom. Nagyon aggódom – feleli hangosan, én pedig megijedek a hangjától. Persze a szigeten is beszélt hozzám, de annyira megszoktam, hogy a fejemben hallom, amit mond, hogy eltart egy kis ideig, amíg átkapcsolok.

Bólintok.

– Igen, tudom. Hallottalak álmomban. Aztán, amikor felébredtem, megint.

– Ne haragudj! – Félénk arcot vág. – Sietni kell.

– Ne kérj bocsánatot! – mondom neki, és megrázom a fejem. – De miért kell sietni? Mi folyik itt?

– Nincs idő.

Nem tudom, hogy rólunk, saját magáról vagy valaki másról beszél-e. Nagyon remélem, hogy Cyrusnak nincs ideje, de kétlem, hogy ekkora szerencsém lenne.

– Kinek nincs ideje?

Nem válaszol, csak előrehajol a széken, hogy még nyomatékosabban tudja közölni velem az üzenetet.

– Nincs idő!

Ezzel abszolút semmi újat nem tudtam meg. Folyton azt mondogatja, hogy nincs idő, és ez már kezd egy kicsit kiakasztani… Különösen, amikor belegondolok, mi mindenre vonatkozhat ez a megállapítás. Nekünk nincs időnk, hogy megmentsük a diákokat? Cyrus idejön értünk? A korona elpusztítja saját magát a kezemen?

– Mire nincs idő? – kérdezem, a frusztráció egyre jobban hallatszik a hangomon. – Mi fog történni?

De nem válaszol. Hát persze hogy nem válaszol. Ahhoz mindig is nagyon jól értett, hogy felidegesítsen a figyelmeztetésével, aztán ne adjon újabb részleteket, hogy alátámassza a figyelmeztetést. Nagyon sokszor kaptam már tanácsot tőle: először az alagútban, amikor idejöttem, aztán annál a furcsa kinézetű fánál a Katmere udvarán, majd a börtöncellában, ahol Hudsonnal, Flinttel, Remyvel és Calderrel voltam összezárva. Azt viszont sosem mondja meg, mire szolgál egy-egy tanács, vagy mit csináljak, mindig csak azt mondja, hogy mit ne.

Ez bizonyos szempontból hasznos, azt hiszem, más szempontból azonban egyáltalán nem.

Mint például most, amikor felemeli a vámpírkirálynő sakkfiguráját, és felém nyújtja.

– Sakkozni akarsz? – kérdezem, és szándékosan nem nézek a bábukra, mert most jövök rá, hogy határozottan hasonlít Delilah-ra. Köszönöm, de nem. Ezen már túl vagyok, és nem óhajtom megismételni. Különösen, mivel ha a megmaradt vámpírsakkfigurákkal kell játszanom, az azt jelenti, hogy hozzá kell nyúlnom a vámpírkirályhoz is. Márpedig önszántamból semmi szín alatt nem fogok Cyrus közelébe kerülni, még akkor sem, ha az csak egy márvány hasonmása kicsiben. – Ha igen, én a sárkányokkal leszek.

A Vadállat megrázza a fejét.

– Nem akarsz sakkozni?

– Nincs idő. – A levegőbe bök a vámpírkirálynő figurájával.

– A vámpírkirálynőnek nincs ideje? Tudod, ez engem annyira nem izgat.

Ezúttal felsóhajt, mintha csalódott lenne, hogy nem értem, mit akar tőlem. Én pedig rosszul érzem magam, tényleg, csak hát nem könnyű megfejteni ezeket a töredékes mondatokat. Na persze, ki vagyok én, hogy ilyeneket mondjak? Ha én töltöttem volna ezer évet leláncolva egy barlangban, mialatt a világ minden részéből természetfeletti lények jöttek hozzám, hogy megöljenek, nekem is szegényes lenne a szókincsem, és én sem tudnám igazán jól szemléltetni a valóságot.

Ezt tudva persze még nehezebb rájönnöm, mit akar tanácsolni. Mert ha az elszigeteltségben töltött ezer évtől megtébolyodott, akkor hogyan hihetnék el bármit, amit mondani akar nekem?

Ezúttal én sóhajtok fel. Ez az egész zűrzavar kezd egyre nagyobb rémálommá válni.

– Grace!

Olyan sürgetően és határozottan mondja a nevem, hogy automatikusan felkapom a fejem.

– Tessék?

– Óvatos! Légy óvatos!

Mondj olyat, amit nem tudok!

– Tudom. Óvatos vagyok. Hidd el, mindannyian nagyon óvatosak vagyunk, ha a Vámpírudvarról van szó. Cyrus…

– Nem! – Összehúzott szemmel néz rám, aztán lecsapja a vámpírkirálynőt a táblára, de olyan erősen, hogy arra számítok, darabokra törik. Nem történik meg, még csak a széle sem pattan le.

Ami egyáltalán nem félelmetes. Már csak az hiányzik, hogy Delilah is ugyanolyan elpusztíthatatlan legyen, mint Cyrus.

– A királyné? – kérdezem, és a bábu után nyúlok. – Delilah-ra akarsz figyelmeztetni?

Arra számítok, hogy elengedi a sakkfigurát most, hogy már megfejtettem, mit akar mondani, ő viszont még mindig a hideg márványbábut szorítja, miközben én is köré fonom a tenyeremet. Amikor egymáshoz érnek az ujjaink, furcsa elektromosság szikrázik végig rajtam, ezért ösztönösen a platinaszínű fonál után nyúlok, hogy átváltozzak. Mielőtt azonban megfoghatnám, olyan energia hasít belém, hogy a tüdőmben reked a lélegzet.

Először csak azt hiszem, megrázott az áram, némi statikus elektromosság, amikor két ember egymáshoz ér. Csakhogy azóta nem éreztem áramütést, amióta először változtam kőszörnnyé, véletlenül.

El akarom húzni a kezemet, és idegesen felnevetek, próbálok viccet csinálni belőle, de már késő. A Megölhetetlen Vadállat újra kővé válik, és amikor a saját testemre pillantok, látom, hogy én is elkezdtem. Kővé alakuló kezünkkel még mindig erősen fogjuk a vámpírkirálynő sakkfiguráját.

8.

Udvariassági látogatás

Ismerem ezt az érzést.

Olyan, mint amikor kővé válok, csak mégsem. Amikor átváltozom kőszörnnyé, valami furcsa bizsergés kezdődik a talpamban. Aztán olyan gyorsan, hogy alig veszem észre, a bizsergés feljebb kúszik a lábamon, majd átterjed a karomra. Végül az egész testemet elborítja, az elektromosság apró, pici szúrásait érzem. Az érzékeim kiélesednek, nem pedig eltompulnak, egyre jobban érzem a szívverésemet, a tüdőm tágulását és összehúzódását, az ereimben folyó vért. Az elmém is kitisztul, olyan, mintha mindent látnék és éreznék, miközben lelassul az idő, a reakcióim pedig felgyorsulnak.

Ez most határozottan nem ilyen.

Ez a folyamat is gyors, de minden egyes sejtemet érzem, amikor az elektromosság felkúszik a testemen, az idegvégződéseimen reszket, és a bizsergés helyett erős tűszúrásokat érzek a bőrömön. Majdnem elviselhetetlen a fájdalom a talpamon, a lábamon, a kezemen, a mellkasomon, a vállamon. Mire felér a fejemig, néma kiáltásra nyitom a szám, de már túl késő. A testem szilárd kővé vált, a sikítás a mellkasomban reked.

Az érzékeim annyira túlterhelődnek… én magam annyira túlterhelődöm, hogy egy kis időbe telik, amíg ismét kapok levegőt, aztán még egy kicsibe, mire magamhoz térek. Ha egyáltalán lehet ezt így nevezni, tekintve, hogy fogalmam sincs, mi történt, és hogy egyáltalán még mindig itt vagyok-e. Amikor körülnézek, legalább az egyik kérdésre próbálok választ kapni, de rájövök, hogy egy méternél tovább semerre sem látok.

Minden ködbe burkolódzik.

Először azt hiszem, egyedül vagyok, és a pánik több millió különböző forgatókönyve villan fel az agyamban. Például, hogy ez valami szörnyű csapda, amit Cyrus állított nekem ennek a férfinak a segítségével. Mintha egész végig azt akarta volna, hogy kiszabadítsam a Megölhetetlen Vadállatot… csak azért, hogy végül ide hozzon.

Ekkor megfordulok és látom, hogy az idősebb kőszörny szintén ott van nem messze tőlem, emberi alakban, és ismét képes vagyok logikusan gondolkodni. Ez az ember gyűlöli Cyrust… legalább annyira, mint Hudson. Azok után, hogy a vámpírkirály ezer évig leláncolva tartotta egy barlangban, semmiképpen sem állt volna az ő oldalára most, hogy végül kiszabadult. Nem tudom elhinni.

Nem akarom elhinni.

Leginkább e miatt a gondolat miatt teszek néhány lépést a kőszörny felé, aki jelenleg a földön guggol.

Amikor közelebb érek hozzá, látom, hogy ő is legalább úgy meg van döbbenve, mint én… talán még jobban. A szeme elkerekedik, a szája kissé szétnyílik, és a lábunk alatt lévő fényes kőpadló felé nyúl.

– Ez a valóság? – suttogja, majd jobbra-balra mozdul, és továbbra is a földet tapogatja maga körül.

– Én is ugyanezt akartam kérdezni tőled – mondom neki, majd látom, ahogy mosoly dereng fel aggodalmas arcán. Biztos vagyok benne, hogy most először látom mosolyogni, amióta csak megismertem.

Hihetetlen ez a mosoly, az egész lényét megváltoztatja. Hirtelen fiatalabbnak, jóképűbbnek, erősebbnek és büszkébbek tűnik.

Miután feláll, mindez még inkább elmondható róla. Már nem az az összetört, megfáradt és zavart Megölhetetlen Vadállat, akivel azóta van dolgunk, amióta először megtaláltuk a szigeten. Nem, ez a férfi teljesen más.

Királyi.

Erős.

Körülbelül két méter magas, magasabb, mint Hudson és Jaxon, és a válla is szélesebb az övéknél. Izmos karját testre simuló, fekete felső borítja, amelyen egy hosszú, szürke-fekete tunika van, ez leér a combja közepéig. A lábán fekete harisnyát és fekete csizmát visel. Lesimítja magán a puha bársonyanyagot, én pedig rádöbbenek, ki áll előttem.

Ez az a kőszörny, aki erejének teljében volt, mielőtt Cyrus csapdába csalta és a barlangba zárta volna, hogy a Megölhetetlen Vadállattá változtassa.

Aztán hirtelen mellbe vág a tudat, ki is ő valójában. Hogy ki volt. Ez a jóképű nemes, ez az ezeréves ruhát viselő alak nem más, mint a kőszörnykirály.

A Kőszörnyudvar igazi uralkodója. Azé az Udvaré, amire jogot formáltam a Ludares-játékok alatt.

A tenyeremen lévő korona jogos tulajdonosa.

Hirtelen nem is tudom, mit mondjak neki. Vagy hogy meghajoljak-e.

Hál’ istennek, ő láthatóan nem foglalkozik ilyen formaságokkal. Miután végignéz magán… és egy kicsit megigazítja a tunikát… újra körbepillant.

– Nagyon ügyes vagy, Grace! – mondja. – Nagyon ügyes!

A szavain erős akcentus hallatszik, de nem tudom, milyen. Ismerős hangzású angol akcentus, de nem brit, mint Hudsoné, nem ausztrál, mint néhány kedvenc színészemé, és határozottan nem amerikai, mégis ismerős.

– Nem hiszem, hogy az enyém lenne az érdem – válaszolom neki őszintén. – Tekintve, hogy fogalmam sincs, hol vagyunk, vagy hogy hogyan jutottunk ide.

Erre kiszélesedik a mosolya.

– Tényleg nem tudod, hol vagyunk?

Körülnézek, próbálok túllátni a ködön, de bármi, ami egy méternél távolabb van, homályba vész.

– Halvány fogalmam sincs.

– Milyen kár, hogy idáig jutottunk! – Kicsit szomorúan rázza a fejét, aztán körbemutat. Felszáll a köd, én pedig végre megpillantom, ami eddig elrejtőzött előlem. – Drága Grace, üdvözöllek a Kőszörnyudvarban!

9.

A Google Translate
beszél kőszörnyül?

Szentséges ég!

De most komolyan, szentséges ég!

Most csak viccel, ugye? Képtelenség, hogy a Kőszörnyudvarban legyünk!

Csakhogy ahogy körülnézek ezen a fényűző helyen, önkéntelenül is arra gondolok, hogy igazat mond. A padló márvány, ahogy a bonyolult mintájú, arannyal és ékkövekkel díszített, magas kerítés két oldalán álló oszlopok is. És úgy tűnik, egy óriási, nagyon díszes középkori kastély bejárata előtt állunk.

Ami logikus, tekintve, hogy a kőszörnykirályt több mint ezer éven keresztül fogságban tartották. Flint szerint a Sárkányudvar az évek során alkalmazkodott és változott, ezért székel jelenleg New York egyik legdrágább felhőkarcolójában. Mivel a Kőszörnyudvar királyát fogva tartották, és az összes kőszörny meghalt, az Udvarnak nem volt lehetősége haladni a korral.

Most biztosan egy álomban vagyunk a fejében, és mindketten azt a pompázatos Udvart látjuk, amire emlékszik. Összeszorul a szívem, ha arra gondolok, milyen lehetne a Kőszörnyudvar, vagy milyen lenne, ha Cyrus nem avatkozott volna be.

– Gyönyörű! – mondom neki, amikor felnézek a kastélyra. Legalább kétszer akkora, mint a Katmere, és olyan lenyűgöző, hogy legszívesebben lefesteném.

A főépület előtti udvaron állunk, ám amikor körbefordulok, hogy mindent szemügyre vegyek, rájövök, hogy mögöttem sokkal több minden van, mint előttem. A kastélyt hatalmas, valódi vizesárok veszi körül, rajta egy nagy, fából készült felvonóhíd áll. A birtok körül óriási kőfal húzódik, több mint húsz méter magas… Feltételezem, azért, mert a legtöbb természetfeletti lény nagyon magasra tud ugrani.

Maga a kastély hihetetlenül impozáns. Kőből épült, a tetején csipkézett lőrések sorakoznak egymás mellett, a négy sarkán pedig egy-egy nagy körbástya emelkedik.

Több ablakot látok, mint vártam. Mindenféle alakúak és méretűek, de persze meglehetősen korlátozott a középkori kastélyokról szerzett tudásom. Az ólomüveg ablakok azonban sokkal kezdetlegesebb kidolgozásúak, mint gondoltam. Persze nem tudom, mikor terjedtek el egyáltalán. Lehet, hogy ezer évvel ezelőtt ez volt a legmodernebb változat.

A kastély többi része is elképesztően pazar.

– Ez a te Udvarod? – kérdezem, és még mindig forgok, hogy mindent alaposan megnézzek. – Te vagy a kőszörnykirály, és te építtetted?

– Igen és igen. Egyébként a nevem Alistair – mondja könnyed, művelt hangján, ami annyira különbözik attól, amit korábban a fejemben hallottam. – De abban tévedsz, hogy kinek az Udvara ez. – Rám vigyorog, és felemeli a kezemet, amelyen a korona tetoválása látszik. Ez a te Udvarod, drága Grace, nem az enyém. Többé már nem.

Megroggyan a térdem a gondolattól. Amikor elképzeltem, hogy létrehozom a Kőszörnyudvart a Wyvernalián nyert pénzből, valami kisebb és kevésbé félelmetes helyet képzeltem el. Inkább olyan… tengerpartosat, ahol egy tősgyökeres San Diego-i lány otthon érzi magát.

Hátrahajtom a fejem, hogy felnézzek a kastély tetejére… fel, fel, fel, még feljebb. Ebben a helyben nincs semmi otthonos. Minden a fényűzést és a totális megfélemlítést szolgálja.

– De te vagy a király – mondom neki, és közben mindent elkövetek, hogy ne foglalkozzak a tenyeremet égető koronával. – Ez mind a tiéd.

– Én voltam a király. – A mosolya inkább gyászos, mint szomorú. – Most már te vagy a Kőszörnyudvar uralkodója, ami azt jelenti, hogy ez a kastély, ez az Udvar a tiéd. Azt kezdesz vele, amit akarsz.

A gondolattól még inkább görcsbe rándul amúgy is összezsugorodott gyomrom. Ez az uralkodósdi kezd egyre valódibb lenni, bár mi vagyunk a világon az egyetlen kőszörnyek. Rémülten arra gondolok, hogy ha tényleg sikerülne legyőznünk Cyrust, talán el kell foglalnom a helyem a Körben.

– Ezért hoztál ide? – kérdezem, és próbálom felfogni mindennek a jelentőségét. – Hogy megmutasd, min uralkodom?

Alistair felnevet.

– Ki kell hogy ábrándítsalak, Grace: nem én hoztalak ide. Te hoztál ide engem. És nagyon örülök, hogy megtetted. Nagyon… – elhallgat, körülnéz, közben még egyszer megsimítja a tunikája puha bársonyanyagát. – Nagyon jó megint itt lenni, még ha csak néhány lopott pillanatra is.

– Nem értem. Hogy érted azt, hogy én hoztalak ide? Még csak azt sem tudtam, hogy ez a hely létezik…

– Mégis idehoztál minket. Igazán lenyűgöző, kedvesem. Rendkívül lenyűgöző. Tekintve, milyen fiatal vagy. – Megrázza a fejét, az arcán áhítatos kifejezés tükröződik. – Sokkal nagyobb az erőd, mint ahogy képzeltem, pedig nem fogtam vissza magam.

Valószínűleg olyan zavart arcot vágok, ahogyan érzem magam, mert Alistair magunk elé mutat.

– Sétáljunk egyet, és megpróbálok válaszolni minden kérdésedre, jó?

– Egy csomó kérdésem van – figyelmeztetem, amikor elkezdünk átsétálni ezen a hatalmas, ősi udvaron, mintha csak délutáni teázáson lennénk, nem pedig kora hajnalban várnánk Cyrust és a hadseregét, akik mindent és mindenkit el akarnak pusztítani, aki és ami fontos nekünk. – Kezdjük azzal, hogy itt miért tudsz ilyen könnyedén beszélni? Általában, amikor hozzám szólsz, egyértelmű, mennyire nehezedre esik. – Erre dölyfösen felvonja az egyik szemöldökét, én pedig sietve, bocsánatkérőn felemelem a kezem. – Nem akartalak megsérteni.

– Nem sértődtem meg – válaszolja, az arca azonban zord marad, a szemét összehúzza.

Meg kell mondanom, elképesztően bizarr ez a különbség. Értem én, hogy ezer éven át be volt zárva, és hogy ez szörnyen hatott minden részére. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy nem volt pokolian félelmetes Megölhetetlen Vadállatként. Mert az volt. Tényleg. Van viszont valami a kőszörnykirályban, ebben az Alistairben, ami százszor olyan ijesztő.

Néhány métert csendben teszünk meg. Alistair csizmája minden lépésnél kopog a fényes márványpadlón. Már kezdem azt gondolni, hogy ígérete ellenére nem is fog válaszolni, amikor megszólal:

– Nem könnyű vezetni a népünket. Nagyon sok felelősséggel jár: a világ felé és az embereink felé is. Az egyik ilyen felelősség, hogy mindig nyitottnak kell lennünk előttük.

Felsóhajt, aztán hosszan és lassan beszívja a levegőt, csak azután folytatja:

– A kőszörnyeket azért hozták létre, hogy ők legyenek a tökéletes békebírók, hogy egyensúlyba hozzák az emberi és a természetfeletti világot. Az egyik ilyen képességünk, ahogy már bizonyára te is rájöttél, az, hogy a kőszörnyek képesek telepatikus úton kommunikálni egymással. Így koordinálni tudjuk a támadásokat, és hatékonyabban meg tudjuk védeni a területeket.

A Csoroszlya történetét ismerve teljesen logikus, amit mond, a szívem mégis hevesebben ver, hogy végre többet megtudhatok arról, mit jelent kőszörnynek lenni… méghozzá egy másik kőszörnytől.

Folytatja:

– Rövid távolságon belül mindenki képes mindenkivel kommunikálni. Így egy egység könnyen össze tudja hangolni a támadását. Van néhány alvezér, akik nagyobb távolságból is képesek beszélni a többiekkel, aztán ott van a királyi vérvonal… – Felém fordul, és a szemembe néz, amikor megmagyarázza: – A királyi család tagjai mindenkivel tudnak beszélni, náluk nem számít a távolság. A kőszörnyek a mi alattvalóink, és mindig halljuk őket, amikor szükségük van ránk. Ez egyszerre áldás és teher.

Oké, elméletben ez mind szép és jó. Egy király, aki annyira össze van kötve az alattvalóival, hogy bármikor elérhetik őt, és egy pillanat alatt magukra vonhatják a figyelmét. A gyakorlatban azonban sejtem, milyen nehéz lehet több ezer hangot hallani minden nap minden percében.

– Nem tudod elhallgattatni a hangokat? – kérdezem.

Bólint.

– Tudjuk szűrni őket, ha szükség van rá. De mivel ezer éven keresztül kőszörny alakban rekedtem, nos, lassan elvesztettem ezt az erőt. A való világban fokozatosan elvesztettem a képességemet, hogy elhallgattassam a hangokat, arról nem is beszélve, hogy már válaszolni sem tudok nekik. Állandóan több ezer hang beszél párhuzamosan a fejemben, könyörögnek, hogy segítsek, mentsem meg, szabadítsam ki őket. Fájdalmasan kiabálnak, és azon csodálkoznak, miért nem jövök el, miért nem válaszolok a könyörgéseikre. – A hangja reszelőssé válik. – Rengeteg hang…

Ez rettenetesen hangzik, sőt még annál is szörnyűbben.

Aztán eszembe jut egy másik gondolat. Egy olyan hatalmas, csábító gondolat, hogy a szívem vadul kalapál a mellkasomban.

Mert nem lenne több ezer hang, amelyektől nem tud tisztán gondolkodni, ha csak mi ketten lennénk kőszörnyek a világon…

Már éppen rá is akarok kérdezni, amikor felvonja a szemöldökét, és olyasmit mond, amitől a szívem több ütemet is kihagy, a fejem pedig kis híján felrobban.

– Biztosan te is tudod, milyen ez, kisunokám. A te fejedet is elárasztják a kőszörnyhadsereg hangjai, nem igaz?

10.

Megremeg
a világom

Olyan sok döbbenetes információ van ebben a mondatban, hogy azt sem tudom, hol kezdjem.

Unoka? Kőszörnyhadsereg? Nekem is kellene hallanom a hangokat? Olyan lényekét, akiket mindenki halottnak hisz? Már csupán a gondolattól hányinger fog el.

Úgy értem, mégis mit kezdjek ezekkel? És hogyan csillapítsam le a gyomromat, ami azóta görcsben áll, hogy meghallottam az „unoka” szót?

Gondolom, ez el is dönti a kérdést, hogy hol kezdjem. Úgy értem, persze nagy hír így a semmiből megtudnom, hogy egy kőszörnyhadsereg folyton hozzám beszél… sőt már önmagában az is, hogy létezik kőszörnyhadsereg, személyesen nekem azonban közel sem annyira jelentős, mint az a nyolctonnás bomba, amit a kőszörnykirály (a nagyapám?) éppen most dobott le ide közénk.

– Unoka? – kérdezem, és több ok miatt is majdnem megbicsaklik a hangom, amikor kimondom. Először is, nekem sosem voltak nagyszüleim… A szüleim azt mondták, hogy még a születésem előtt meghaltak.

Másodszor pedig, hogy lehet a kőszörnykirály (a kőszörnykirály!) a nagyapám? Ezer évig élt egy barlangban leláncolva, a szüleim pedig csak a negyvenes éveikben jártak, amikor meghaltak. Ez nem áll össze az időben.

Na persze jelenleg semmi sem logikus, köztük az sem, hogy Alistair ragaszkodik hozzá, hogy én hoztam magunkat a Kőszörnyudvarba.

– Természetesen nem a közvetlen unokám vagy, de az biztos, hogy a vérvonalamból származol. Ha tippelnem kellene, sok generáció van közöttünk, de az erőd vitathatatlan.

Na jó, az már egy kicsit logikusabb, hogy az ük-ük-ük-stb.-unokája vagyok. De honnan tudja, hogy rokonságban állunk egymással? Nekem nincs sasorrom vagy szürkés szemszínem, mint neki. Minél többet gondolok arra, milyen királyi a kőszörnykirály, ugyanakkor én mennyire tanácstalannak érzem magam legtöbbször, annál jobban viszket a bőröm gyűrött pulóverem alatt, mert szétterjed bennem az adrenalin.

Most az udvar szélén sétálunk végig, ahol körülbelül egyméterenként rózsabokrok állnak. Úgy tűnik, elszáradtak, de ahogy elsétál mellettük az ük-ük-ük-stb.-nagyapám, azonnal életre kelnek. Elképesztő látvány, ezért önkéntelenül is arra gondolok, ez vajon a földmágiával együtt járó erő-e, amit már én is kezdek valamennyire megérteni.

Erről jut eszembe…

– Hogy értetted azt, hogy az erőm vitathatatlan? – kérdezem, amikor egy újabb rózsabokor éled fel… Ezúttal vidám, élénkpiros rózsákkal, amelynek láttán elmosolyodom, bármilyen komoly is ez az egész helyzet.

– Majdnem kétezer éve vagyok a nagymamád párja. Bárhol felismerném az erejét, neked pedig, kedvesem, határozottan sok van belőle. – Kacsint egyet. – Ráadásul harcos vagy. Megvan benned az én keménységem is.

Ebben azért nem vagyok olyan biztos, mivel nagyon úgy néz ki, hogy a csatáim választanak engem, nem pedig én a csatáimat. Nem menekülök el előlük, de nem is keresem őket szándékosan. Egyszerűen csak arról van szó, hogy ebben az új világban meglehetősen sokan akarnak holtan látni. És mivel nem akarok meghalni… egyetlen lehetőségként marad az, hogy harcolok.

Most viszont úgy érzem, nem ez a megfelelő alkalom, hogy megvitassuk a harci képességeimet, mivel a nagyapám ledobott egy újabb bombát.

– Van nagymamám is?

– Hát persze hogy van nagymamád! Nem semmi asszony… Bátran állíthatom, hogy ő a legbátrabb és legmakacsabb nő, akivel valaha találkoztam. – Végignéz rajtam. – Úgy értem, mostanáig.

Látszik rajta, hogy szeretne még mondani valamit, de inkább elhallgat, és üressé válik a tekintete, mintha mélyen magába nézne, és keresne valamit. A csend kezd egyre hosszabbra nyúlni közöttünk, én pedig önkéntelenül is arra gondolok, amit nekem mondott, amikor átadta a koronát, és hogy milyen izgatottan beszélt akkor a nőről. Vajon ő a nagymamám? És ha igen, hogyan lehet még életben, miközben Alistair és én vagyunk az utolsó kőszörnyek a világon?

Már éppen rákérdeznék, ám ezt a pillanatot választja arra, hogy megkönnyebbülten felsóhajtson, és ismét kitisztul a tekintete.

– Még mindig él. Tudom, hogy él, de mivel te nem tudtál róla, attól féltem… – Megrázza a fejét, mintha ki akarná űzni belőle azokat a gondolatokat, amelyekről inkább nem beszél. – Viszont él, és határozottan jól van. Szerintem meg kellene ismerkedned vele. Talán engem is elvihetnél hozzá. Ezer éve haragszik rám, de tudom, hogy én is hiányzom neki. Nekem ő nagyon.

– Életben van? – kérdezem, és az egész testemben izgatottság terjed szét, bár a gyomrom még mindig háborog. – Van egy másik kőszörny is? Azt hittem, mi vagyunk az egyetlenek.

Ezúttal Alistair tekintete lesz hitetlenkedő.

– Először is, a nagyanyád megharapna… vagy átváltoztatna valami nagyon-nagyon nyálkás izévé, ha azt hinné, hogy kőszörnynek nézted. Szeret engem, de van egy kis felsőbbrendűségi komplexusa ezzel a kő dologgal kapcsolatban.

Nevetve a szemét forgatja, és egy pillanatra olyan kisfiúsnak tűnik, hogy akaratlanul is vele nevetek. Nem is hasonlít arra a szerencsétlen, megkínzott vadállatra, akit ádáz harcok árán szabadítottunk ki.

Azután elkomolyodik.

– A nagymamád életem párja… életem szerelme.

Összetörik a szívem attól, amit nem mond ki: hogy ezer évre elválasztották a párjától. Eszembe jut Hudson és az, mekkora boldogság és milyen biztonságos érzés a karjában lenni, aztán arra gondolok, milyen érzés lenne távol lenni tőle. Nemcsak egy-két napig, hanem egy örökkévalóságnak tűnő ideig.

Annyira fájdalmas, hogy el sem tudom képzelni. Emiatt fáj a szívem Alistair és a párja miatt, bárki legyen is az.

Aztán meglátom, hogy sűrűn pislog, hogy ne csorduljon ki a könnye, és reméli, hogy nem veszem észre.

– Gondolod, hogy őt is ide tudnád hozni? Csak egy kis időre? Annyira hiányzik!

– Én… – Elcsuklik a hangom, ezért megköszörülöm a torkom, pedig még azt sem tudom, mit fogok mondani. Nagyon szeretném őt is idehozni, ha tudnám, hol van az az ide. Vagy hogy ki ő. Vagy hogy egyáltalán hogyan hoztam magunkat erre a helyre, amit még sosem láttam ezelőtt, és el sem tudtam képzelni, hogy még mindig létezik.

– Nagyon szeretném megtenni – válaszolom végül, mert ez az igazság. – Tudod, hol van a párod?

– Nem. Feltételeztem, hogy ő már megtalált téged… – Nagyot sóhajt, és nem fejezi be a mondatot. – Nos, ez nagy kár. Tényleg reméltem, hogy minél előbb láthatom. Ő képes volt úgy elcsendesíteni a hangokat a fejemben, ahogy senki más. Azt reméltem, most is meg tudná tenni, hogy segíthessek neked megtervezni a stratégiát a közelgő csatára.

A szavai mintha újabb ütéseket mérnének már így is reszkető gyomromra.

– Ő az egyetlen, aki el tudja némítani a hangokat a fejedben? – kérdezem.

– Egyelőre igen – válaszolja komolyan.

– Pedig már halottak? Ennek ellenére beszélnek hozzád?

– Halottak? – félig zavart, félig sértődött arcot vág.

– Úgy értem, hogy már nincsenek itt. – Taktikát váltok, mert a legkevésbé sem szeretném megsérteni. – Annak ellenére, hogy már nincsenek itt?

Ezúttal még értetlenebbül néz.

– Kőszörnyek még mindig vannak, kedvesem. Itt vannak körülöttünk, és folyton beszélnek.

Most már én nem értem.

– Hogy érted azt, hogy itt vannak körülöttünk?

Talán az elszigeteltségben töltött, hosszú idő jobban megviselte az elméjét, mint gondoltam.

– Itt vannak körülöttünk – ismétli, és körbemutat, mint egy kikiáltó a paranormális karneválon.

A mozdulat közben a kastély bejáratának hatalmas faajtajához nyúl, kitárja, és mögötte megpillantunk egy még nagyobb, füves udvart. Az udvaron pedig több tucat kőszörny áll. Mindegyiknél óriási kard és még nagyobb pajzs van.

11.

Könnyű, mint a pihe,
kemény, mint a kő

Ezúttal én tátom el a szám a döbbenettől, de azt hiszem, ezt senki sem róhatná fel nekem. Hónapokon keresztül azt hittem, hogy én vagyok az egyetlen kőszörny a világon, most pedig… olyan sokan vannak előttem, hogy megtöltenek egy majdnem focipálya méretű udvart.

– Ők… ők valódiak? – kérdezem, de alig tudom kipréselni a szavakat elszorult torkomon. Elsöprő ez a tudat, viszont nagyon jó értelemben, mert rájövök, hogy nem vagyok egyedül a világon. Sokkal többen vannak olyanok, mint én.

Imádom Hudsont, Jaxont, Macyt és Flintet, nem beszélve a többi barátomról. Tényleg szeretem őket, és tudom, hogy mindig lesz helyem közöttük. Mindig illeni fogok közéjük. Ám ez nem jelenti azt, hogy nem kívántam néha, hogy bárcsak olyan lehetnék, mint ők: biztos abban, hogy kicsoda és micsoda vagyok ezen a világon, amely folyton felfordít mindent körülöttem. Igen, persze nekik is megvannak a saját gondjaik és bajaik, de emellett nem kell azzal is megbirkózniuk, hogy valójában kik is ők. Hudson minden ízében vámpír. Flintről ordít, hogy sárkány, Macy pedig határozottan boszorkány.

És ami még ennél is fontosabb, tudják, hogy ez mit jelent. Hogy mire képesek, mit tudnak elviselni, mit képesek túlélni.

Ami engem illet… néhány hónappal ezelőttig én is azt mondtam volna, hogy pontosan tudom, ki vagyok. És ez a legtöbbször így is van. Grace vagyok. Szeretem a művészetet, a régi filmeket, a történelmet, Harry Stylest, a Dr. Peppert és táncolni órákon át. Mielőtt a szüleim meghaltak volna, azt terveztem, hogy a Santa Cruz Egyetemre megyek, és tengeri környezetvédelmet tanulok. Erre most Alaszkában élek, legalábbis még egy ideig. Azt sem tudom, mi történik tíz perc múlva, nemhogy a következő négy évben. Ráadásul kőszörny vagyok.

Ami klassz. Tényleg, annyi, de annyi dolog miatt. Imádom. Ám ahogy most itt állok, és nézem ezt a rengeteg természetfeletti lényt, akik alapvetően ugyanolyanok, mint én, rájövök, hogy egy részem mindig is magányos volt ezen a téren. Egy részem szeretne olyanokkal beszélni, akik tudják, mi zajlik bennem, és megértik, milyen érzés kőszörnynek lenni.

Most pedig itt van előttem egy sereg ember, akik tényleg megértik. Akik ismerik a múltunkat és az erőnket. Én még nem ismerem őket, és lehet, hogy soha nem is fogom, de már a tudat, hogy léteznek, segít, hogy ne érezzem magam annyira egyedül.

– Igen, drága lányom, ők valódiak. – Alistair elnézően mosolyog rám. – És ez a csapat csak egy csepp a tengerben. Rengeteg kőszörny van még odakint. Egy egész hadsereg, ami csak arra vár, hogy visszaszerezze a becsületünket. Hogy újra elfoglalják a helyüket a világban, a királynőjük irányítása alatt. A főparancsnokuk vezetésével.

A szavai hallatán furcsán liftezni kezd a gyomrom. Még csak most kezdek hozzászokni, hogy kőszörny vagyok, és talán már azt is felfogtam, hogy a Kőszörnyudvar élén állok, és tagja vagyok a Körnek. Ám ez még akkor volt, amikor úgy tudtam, hogy nincs több kőszörny a világon. Most viszont rájöttem, hogy nagyon sokan vannak, és állítólag én vagyok a királynőjük… sőt ami még megdöbbentőbb, a hadvezérük. Na, ez már egy kicsit nagyobb falat. De legalább még egyikük sem vett észre minket. Szükségem van egy kis időre, hogy megemésszem mindezt.

– Szeretnél megismerkedni néhányukkal? – kérdezi Alistair.

– Megismerkedhetek velük? – Hirtelen felgyorsul a pulzusom. – Úgy érted, beszélgethetek velük?

– Hát persze. Elvégre te vagy a kőszörnykirálynő.

– De ha én vagyok a királynő – folytatom, miközben engedem, hogy Alistair bekísérjen a díszesen faragott ajtón –, akkor te ki vagy?

A szavaim hallatán elgondolkodik, és először azt hiszem, nem is fog válaszolni. Aztán a szeme sarkából rám pillant, és azt feleli:

– Egy bizalmas tanácsadó, remélem.

Az óriási ajtó vészjósló dörgéssel csukódik be mögöttünk, én pedig önkéntelenül is arra gondolok, hogy nem Alistair az egyetlen, aki a párja után sóvárog. Nagyon jó lenne, ha Hudson is itt lenne mellettem, vigyázna rám, amikor szembekerülök egy olyan helyzettel, amit még elképzelni sem tudtam soha, nemhogy felkészülni rá.

Alistair tesz néhány lépést az udvaron, én pedig követem, a tekintetem egyik kőszörnycsoportról a másikra siklik.

Mindannyian fel vannak fegyverkezve, és mozgó kőalakban vannak, ám egyikük sem emeli magasba a fegyverét. Ehelyett csak kettes-hármas, néha négyes csoportokba verődve járkálnak az udvaron. Mindegyikük magas és izmos (sokkal nagyobbak, mint én…), de egyikük sem olyan hatalmas termetű, mint Alistair. Ő rendes, régi, nem Megölhetetlen Vadállat kőszörny alakjában is egy fejjel a többiek fölé magasodik.

Csak egyetlen személy van ezen az udvaron, aki emberi alakban látható: egy magas, megtermett férfi a csoport elején. Olyan ruhát visel, mint Alistair, harisnyát és tunikát, az ő öltözete azonban smaragdzöld és arany, nem pedig fekete és szürke, mint Alistairé. Ezenkívül egyedül nála nincs fegyver.

Ennek ellenére, amikor azt kiáltja, „Felkészülni!”, az udvaron lévő minden kőszörny megmozdul, védekező alapállásba ereszkedik, és magasba emeli a pajzsát, vagy pedig fellendíti óriási kardját, és támadásra készül.

Várom az egymáshoz csattanó fém csilingelő hangjait, de hosszú másodpercek telnek el, mielőtt a férfi elkiáltja magát:

– Ionsai!

Fogalmam sincs, mit jelent ez a szó, de nyilvánvalóan erre a parancsra várt mindenki. A kiáltás még mindig körülöttünk visszhangzik, amikor a kőszörnyek lesújtanak kardjaikkal.

Lenyűgözve nézem a viaskodást, ahogyan a kardok egymáshoz vagy a pajzsokhoz csattannak, a kőszörnyek ugranak, forognak, sőt még szaltóznak is a levegőben. Ezek a kőszörnyek hatalmasak, nehezek, mégis úgy mozognak, mintha pihekönnyűek lennének, nem pedig szó szerint mázsás súlyúak.

Egy magas, megtermett lány kiált valamit egy olyan nyelven, amit nem értek, majd teljes erejéből lesújt a kardjával az ellenfelére. A fiú a pajzsa szélével hárítja a csapást, a lány azonban még azelőtt megpördül, hogy a két fegyver egymáshoz érne. Felugrik, forog egyet a levegőben, aztán nagyot suhint a kardjával, és a széles pengével az ellenfél lapockája közé csap.

A fiú ettől a levegőbe repül, bukfencezik néhányat, majd hanyatt elterül a földön. Ugyanekkor védekezőn felemeli maga elé a pajzsot, amikor a lány megint meglendíti a kardját a levegőben.

Az utolsó pillanatban azonban a lány elvigyorodik, és visszateszi a kardot a derekán lévő hüvelybe, majd a kezét nyújtja a földön fekvőnek, hogy felsegítse. A fiú a szemét forgatja, mond valamit azon a számomra ismeretlen nyelven, mire a lány hátraveti a fejét, és hangosan felnevet. Másodpercekkel később mindketten visszaalakulnak emberré. A lány fekete hajú, gyönyörű, hosszú fonatokkal, a fiúnak rövid, sötét haja van, és aranybarna bőre.

– Még mindig azt hiszed, hogy úgy harcolok, mint egy lány? – kérdezi a győztes gúnyolódva.

– De még mennyire! – válaszolja a fiú, úgy hallom, talán indiai akcentussal. – De azt kívánom, bárcsak én is úgy harcolnék. – Meglendíti a kardját, bonyolult mozdulatokat ír le vele, aztán hirtelen megáll. – Hé, megmutatnád, hogy csináltad azt a csuklóddal az előbb?

– Hát persze.

Miközben a lány megmutatja neki, én már egy másik csoportra figyelek. Ez három személyből áll, és nem túlzok, amikor azt mondom, hatalmasak: akkorák, mint két focista együttvéve… a kardjuk és a pajzsuk pedig ezzel arányos méretű.

Most kettő az egy ellen küzdenek. A legnagyobb termetű védekezik a két támadó ellen. Még így is ellátja mindkettő baját.

Alistair és én oldalt állunk, onnan nézzük az edzést. A zöld ruhás fickó, aki egész végig emberi alakban volt, csoportról csoportra jár, tanácsot és kritikát mond nekik: „vigyázz a hátadra”, „forgasd a csuklódat, amikor ilyen mozdulatot teszel”, „ne engedd le a válladat”, „emeld fel a sarkad, és csak a talppárnádon fordulj meg”. A megjegyzések végtelen hosszan folytatódnak, úgy tűnik, semmi sem kerüli el sasszemét.

Minden kőszörny figyelmesen hallgatja, aztán látom, hogy megpróbálják alkalmazni is a javaslatait, miután arrébb megy. Lenyűgöző.

– Ő kicsoda? – kérdezem Alistairt, amikor a zöld ruhás férfi elkezdi a harmadik körét az udvaron.

– Chastain. Ő a főparancsnokom, amióta csak az eszemet tudom. – Alistair megáll, az arcán merengő kifejezés látszik, miközben régi barátját figyeli. – Most pedig azt hiszem, már a tiéd. Szeretnél megismerkedni vele?

Hűha! Ez aztán gyorsan történt. Hosszan kifújom a levegőt, és az egyetlen dolgot válaszolom, amit csak mondhatok:

– Igen, persze. Nagyon szeretnék.

Elvégre egy királynőnek tudnia kell, kiben bízhat, nem igaz?

12.

Váratlan megtiszteltetés

– Chastain! – kiáltja Alistair, és felemeli a kezét, hogy idehívja hozzánk a férfit.

A főparancsnok ad még néhány gyors utasítást az egyik csoportnak, ezúttal egy olyan nyelven, amit nem értek, aztán Alistair felé fordul… és elkerekedik a szeme a döbbenettől.

– Milyen nyelven beszélnek? – kérdezem, miközben várjuk, hogy Chastain ideérjen hozzánk.

Alistair felvonja a szemöldökét.

– Angolul.

Felnevetek.

– Tudom, hogy angolul beszélnek, de van még egy másik nyelv is. Mi az?

– Ja, az kelta, gyermekem. Nem ismered fel?

– Kelta? – nézek körül csodálkozva, ám amikor megismétlem a szót, hirtelen egyértelművé válik Alistair ismerősen hangzó akcentusa. Nem csoda, hogy annyira hasonlít a beszéde Niall Horanhoz. Mivel ír. – Írországban vagyunk?

– Igen – feleli, de közben le sem veszi a tekintetét a hosszú léptekkel közeledő Chastainről. – Egészen pontosan Cork megyében.

– Cork? – Előhívom alapszintű földrajzi ismereteimet Írországról. – De hisz az a tengerparton van, nem?

– Hát nem hallod? – kérdezi Alistair. – Itt vagyunk a szélén.

Először nem is tudom, miről beszél, mivel én nem hallok semmit, de aztán belép néhány új kőszörny az udvarra, és amikor kinyitják a súlyos faajtót, már megértem, mit mondott. Én is hallom, ahogy a hullámok újra és újra a sziklákhoz csapódnak.

Az óceán partján vagyunk! Vagy ha nem is az óceán, de legalábbis egy tenger partján. Hónapok óta most vagyok a legközelebb a tengerhez, ezért minden erőmmel próbálom visszafogni magam, hogy ne rohanjak ki a kastélyból, egyenesen a vízhez. Olyan régóta nem láttam már a tengert, és most, hogy itt vagyunk, elég közel ahhoz, hogy odamenjek, megérintsem, képtelen vagyok bármi másra gondolni.

Ekkor azonban Chastain ideér hozzánk. Nézem, ahogy a két bajtárs férfiasan összeölelkezik, majd megveregetik egymás hátát, aztán Chastain megszólal:

– Királyom, azt hittem… mindannyian azt hittük, hogy a legrosszabb történt veled. Túl sok idő telt el, de sosem vesztettük el a reményt.

Tágra nyílik a szemem, mert rájövök, hogy bizonyára nem mindenki tudja, mi történt Alistairrel: hogy ezer éven keresztül vadásztak rá, és egy lakatlan szigeten raboskodott leláncolva, ezért nem tudott visszatérni a népéhez. El sem tudom képzelni, milyen érzés lehet most újra látni, tudni, hogy életben van, visszatért és azon csodálkozni, vajon mi tartotta távol eddig.

Alistair szemében elhalványul a fény.

– Nagyon sajnálom, hogy ilyen sokáig nem voltam itt. Különösen azok után, amit a párom veletek tett. De szeretném, ha tudnátok, hogy nem volt más megoldás. Most már tudom. Minden okkal történt. Most pedig sok dolgunk van, mert valami nagyon fontos dologra kell felkészülnünk, barátom.

– Készen állunk, királyom. Mindennap gyakoroltunk, amióta…

A két férfi jelentőségteljesen egymásra néz, a tekintetük nagyon sokat elárul.

– Igen, nos, ennek a fiatal hölgynek köszönhetem a megmenekülésemet és a visszatérésemet. – Alistair felém fordul. – Chastain, ő itt az én ük-ük-ük… – Felnevet. – Tudod, mit? Felejtsük el, hány ük van kettőnk között, mostantól kezdve csak úgy szólítalak, hogy az unokám. Szóval ő itt az unokám, Grace, aki most már a Kőszörnyudvar királynője. Grace, ő itt Chastain, a legrégibb és legkedvesebb barátom. Évszázadokon keresztül ő volt a világ leghatalmasabb hadseregének főparancsnoka. Egész nyugodtan hívhatod őt bármikor, ha kérdésed van a hadseregedről.

Chastain szeme elkerekedik, miközben Alistair beszél, bár nem tudom, hogy azon lepődik-e meg, hogy Alistair unokája vagyok, vagy azon, hogy a Kőszörnyudvarnak új uralkodója van. Azt viszont biztosan tudom, hogy én is megdöbbenek, hogy léteznek igazi kőszörnyek, akiken uralkodnom kellene.

Bárhogy is van, leplezi a meglepetését, lehajtja a fejét, és mélyen meghajol előttem.

Ekkor az udvaron lévő összes kőszörny egy emberként hagyja abba a harcot, Alistair felé és felém fordulnak… aztán egyformán fél térdre ereszkednek és meghajolnak.

Ami kicsit sem furcsa érzés.

13.

Nem csak
az idő hajolt meg

– Megtiszteltetés, hogy megismerhetem, királynőm!

– Nekem is megtiszteltetés, hogy megismerhetlek? – Kérdésként hangzik a válaszom, ám ennek sokkal inkább az az oka, hogy feszélyez a királynő megszólítás, mint az, hogy nem érzem megtiszteltetésnek a találkozást.

Kinyújtja felém a kezét, de közben továbbra is meghajolva áll. Én nem tudom mire vélni, ezért meg akarom fogni a kezét, de Alistair a fejét rázza, jelezve, hogy ne tegyem.

Ránézek, a szememmel kérdezem, hogy akkor mit csináljak?, ezért elmosolyodik, és ő is felemeli a kezét, hogy lássam.

Csak most veszem észre az ujján a díszes aranygyűrűt, benne egy szögletes smaragddal, ami akkora, mint egy dobókocka. Gyönyörű, tiszta sötétzöld színű, és nagyon drágának látszik. Rémülten nézem, ahogy lehúzza az ujjáról, és felém nyújtja.

– Mit… – A hangom másodjára csuklik el az elmúlt egy órában, amikor felteszek egy olyan kérdést, amire félek megtudni a választ. – Mit csináljak vele?

Rosszallóan rám néz, a tekintete azt sugallja, hogy jogosan félek, majd megfogja a jobb kezem, és ráhúzza a gyűrűsujjamra.

Arra számítok, hogy túl nagy lesz rám, hiszen Alistair keze sokkal nagyobb, mint az enyém… ezért ösztönösen is ökölbe zárom az ujjaimat, hogy ne essen le. Kiderül azonban, hogy furcsa módon tökéletesen passzol. Iszonyú nehéz, és akkora, hogy ki lehetne szúrni vele valaki szemét, de határozottan rásimul az ujjamra.

Ettől erőteljesen felkavarodik amúgy is gyenge gyomrom, és úgy hánykolódik, mint a szikláknak csapódó hullámok odalent. Lehet, hogy még nem történt meg a hivatalos megkoronázásom, de valami azt súgja, hogy ez a gesztus több mint szimbolikus… és hogy innen már nincs visszaút.

Ez nem történhet meg. Még nem állok készen rá. Ez nem történhet meg. A gondolatok vadul kavarognak a fejemben, miközben Chastain megfogja a gyűrűsujjamat, és megcsókolja a gyűrűt. Az én gyűrűmet.

Azt hiszem, még soha semmi nem rémített meg annyira, mint ez a pillanat. Az sem, amikor egyedül voltam a Ludares-pályán, vagy amikor abban a szörnyű börtönben raboskodtam, sőt még a Megölhetetlen Vadállat szigetén vívott harc sem. Mert ez az egész királynő dolog… túl sok.

Már akkor is sok volt, amikor csak rólam volt szó. Most viszont fel sem tudom fogni, hogy ezeknek a kőszörnyeknek az uralkodója lettem, az én felelősségem óvni a biztonságukat, miközben még a sajátomra is alig tudok vigyázni.

A gyűrű mégis itt van az ujjamon, ami azt jelenti, hogy kénytelen leszek felfogni.

Chastain végül – végre – elengedi a kezem, és felegyenesedik a meghajlásból.

Úgy tűnik, arra vár, hogy mondjak valamit, de fogalmam sincs, mi ilyenkor a szokás. Ezért egy „Köszönöm?” mellett döntök, aminek hallatán Alistair felnevet, Chastain pedig kissé furcsán néz rám.

Körülnézek, hogy mi mást mondhatnék, ám mielőtt bármi eszembe juthatna, Chastain Alistairre pillant, és azt kérdezi:

– Szóval, vénember, mutassuk meg neki, hogy kell ezt csinálni?

Alistair először olyan arcot vág, mintha nemet akarna mondani, bármiről legyen is szó, aztán szélesen elvigyorodik, és azt feleli:

– Hát persze, te még vénebb ember.

Egy szempillantás alatt megjelenik a kezükben egy kard és egy pajzs. Alig van időm felfogni, mi történik, nemhogy elugrani az útból, Chastain máris lecsap a kardjával.

Alistair felemeli a pajzsot, hogy hárítsa a támadást, aztán szaltózik (szó szerint szaltózik!) egyet a levegőben. Azonnal átváltozik kőszörny alakba, és Chastain mögött ér földet. Ezúttal ő lendíti meg a kardját.

Chastain az utolsó pillanatban elhajol előle, és ugyanolyan gyorsan átalakul. Miközben megpördül, bal kőlábával rúg egy nagyot. Aztán elkezdődik a küzdelem, mindketten újra és újra egymásra támadnak. Mindketten nyerni akarnak, és kiváló harcosok, ami azt jelenti, hogy egyikük sem tudja túlszárnyalni a másikat. A „túlszárnyalni” határozottan a megfelelő kifejezés erre, mert nagyon sokszor gurulnak, lebuknak, ugranak és repülnek azt remélve, hogy meg tudják lepni a másikat.

Hamarosan a többi kőszörny is körénk gyűlik, a kardjukat a csípőjük mellett tartják leengedve, és szurkolnak nekik. A körülöttem lévő kőszörnyek mind kétszer akkorák, mint én, és mindannyian nevetnek, fütyülnek és fogadásokat kötnek arra, ki fog győzni.

Végül a harcos lány mellé kerülök, akinek a küzdelmét korábban láttam. Fülig ér a szája, úgy vigyorog, és megjegyzi:

– Fantasztikusak, ugye?

Eltart egy pillanatig, amíg rájövök, hogy hozzám beszél.

– Igen, azok. – Tágra nyílik a szemem, amikor Alistair akkorát csap a kardjával Chastainre, hogy a férfi kirepül a sebtében kialakított gyakorlókörből. Olyan gyorsan száll, hogy biztosra veszem, útközben letarol két-három kőszörnyet is, ezért összehúzom magam, és felkészülök az összeütközésekre.

Azoknak azonban az utolsó pillanatban sikerül elugraniuk az útból, így Chastain több méterrel távolabb, az aranykerítés tövében ér földet. Egy pillanatra látszik, hogy össze van zavarodva, aztán egy másik érzés suhan át az arcán: bosszúság vagy szégyenkezés, nem tudom megállapítani. Ezután rögtön mozgásba lendül, olyan gyorsan és keményen ugrik fel a levegőbe, mintha puskából lőtték volna ki, és végül Alistair hátán landol.

Arra számítok, hogy Alistair oldalra gördül, ő azonban felkészül, elviseli a becsapódást, majd Chastain lendületét felhasználva a másik irányba dobja le magáról. Chastain ezúttal durván a kerítésnek csapódik, ami be is horpad tőle, a levegő kiszakad a tüdejéből. A tömeg Alistair nevét kezdi kántálni.

Az utolsó megmozdulása nyilvánvalóan a győzelmet jelentette számára.

Chastainen látszik, hogy szeretne tiltakozni, felállni és nagy erővel lecsapni az ellenfelére, a kántálás azonban egyre hangosabb, és Alistair meghajol. A kőszörnyek odafutnak hozzá, az egyik megfogja a csuklóját, és úgy emeli a magasba, ahogy a bajnokokét szokták mindenhol a világon.

Eközben Chastain lassan feláll, leporolja magát, és várja, hogy egy kicsit csökkenjen a tömeg Alistair körül. Amikor megtörténik, odasétál hozzá, és gratulál neki.

Az arcán széles mosoly látszik, a szemében azonban van valami, ami nyugtalanít. Ekkor felém fordul, felvonja a szemöldökét, és azt kérdezi:

– Szóval, szeretné kipróbálni?

– Kipróbálni? Mit? – kérdezem értetlenül.

Egy kőszörny fut oda hozzánk, a kezében egy kardot és egy pajzsot tart.

– Tessék! – nyújtja felém. – Nézze meg, hogy ez jó-e!

Minden porcikám tiltakozik a gondolat ellen, hogy kezembe vegyem a kardot és a pajzsot. Ha megtenném, az azt jelentené, hogy használni akarom, hogy bántsak… vagy megöljek valakit. Vagy hogy engem öljenek meg.

– Én nem… – Elhallgatok, mert próbálok rájönni, hogyan magyarázzam meg a habozásomat egy katonának, aki nyilvánvalóan nagyon sok csatában vett már részt.

Chastaint láthatóan nagyon érdekli a magyarázatom, mert rá is kérdez:

– Mi a baj?

– Én nem… – kezdem másodjára is, de még mindig nem tudom, mit fogok mondani. Nem tudom, mit mondhatnék, leszámítva azt, hogy: – Én nem ilyen fajta királynő vagyok.

– Akkor pontosan milyen fajta? – kérdezi Chastain. A hangja lágy, de látszik rajta, hogy nincs lenyűgözve. Ami azt illeti, esküdni mernék, hogy egy pillanatra undort látok megvillanni a szemében.

A kifejezés olyan gyorsan eltűnik, ahogy jött… ahogyan a felém nyújtott pajzs és a kard is, a fiatalember visszahúzza őket, és elsiet.

Mintha költői lett volna a kérdés, Chastain elfordul és csatlakozik az Alistair körül álló kőszörnyekhez. Én türelmesen várom, hogy lecsendesedjen a lelkesedésük, nem tudom, mit kellene mondanom vagy csinálnom azon kívül, hogy az oldalvonalon ácsorgok.

Chastain néhány percig tűri a mindenfelől érkező jókívánságokat, aztán utasítja a kőszörnyeket, hogy folytassák a gyakorlást. Nézem, ahogy a férfiak és a nők engedelmeskednek, előhúzzák a kardjukat, felemelik a pajzsukat, és újra elkezdik az edzést.

A hosszú copfos, magas lány ismét akcióba lendül, alig harminc másodperc alatt leteríti az ellenfelét.

– Ha ezt így folytatod, ma este járni sem fogok tudni, nemhogy átvenni tőled az őrséget – figyelmezteti a férfi, miközben feláll.

– Hé, nem az én hibám, ha három másodperccel hamarabb mindig megmutatod, mit fogsz csinálni – feleli a lány vállat vonva.

– Ez nem is igaz! – kiált fel felháborodva a fiú.

– Ó, tényleg? – A lány ismét felemeli a kardját. – Akkor miért ütlek ki mindig?

A fiú felel valamit, de már nem hallom, mert Alistair hirtelen azt kiáltja Chastainnek:

– Nem ebben állapodtunk meg!

A másik férfi próbál mondani valamit, de Alistair a mondat közepén hátat fordít neki, és elsétál.

A kőszörnykirály nagyon komornak és kissé idegesnek tűnik, amikor odajön hozzám.

– Gyere, Grace! Mennünk kell!

– Minden rendben van? – kérdezem, de közben követem kifelé az udvarról.

– Rendben lesz, ha majd… – Felsóhajt, és nem fejezi be. – Igen, minden rendben.

– Biztos vagy benne? – kérdezem, ahogy kilépünk a várkastély kapuján az azon túl lévő szárazföldre. Ekkor látom meg odalent a tengert. Háborog és hánykolódik, a hullámok a sziklákhoz csapódnak. Olyan erős vágy támad fel bennem… honvágy Kalifornia, a tengerpart és a szüleim után, amit már nagyon régóta nem engedélyeztem magamnak.

Olyan erős, hogy reszket tőle a kezem, és görcsbe rándul a gyomrom. Mindent elkövetek, hogy nagyokat lélegezzek, és átvészeljem a fájdalmat… Sűrűn pislogok, hogy ne csorduljanak ki a szememből a könnyek. Az elmúlt hónapokban megtanultam, hogy a gyász furcsa és szörnyű dolog. Sosem tudod, mikor fog utolérni, vagy milyen erősen sújt le rád. Csak azt, hogy valamikor megtörténik.

– Hallod már őket? – kérdezi Alistair.

Először nem értem, miről beszél, azt hiszem, a szüleimre gondol.

– Kiket?

– A kőszörnyeket. Reméltem, hogy ha idejövünk az Udvarba, az talán segít, hogy megtaláld őket.

– Ó! – Elfojtom magamban a gyászt, és mindent megteszek, hogy befelé figyeljek, de nem hallok semmit, csak a saját gondolataimat. – Sajnálom, de nem.

Alistair olyan csalódottnak tűnik, hogy akaratlanul is bűntudat tölt el, ami még egy érzés, amivel jelenleg nem tudok megbirkózni, ezért csak kavarog bennem céltalanul.

Ám mielőtt megtalálhatnám a szavakat, hogy bocsánatot kérjek amiatt, amit Alistair nyilvánvalóan kudarcnak tart részemről, folytatja:

– Nem számít, drága lányom. Biztos, hogy rá fogsz jönni, miután meglátogattad a nagyanyádat. – Megfogja a kezem, és mélyen a szemembe néz. – Nagyon sok mindenre fel kell készülnünk, és nagyon kevés időnk van. Engedned kell, hogy a nagyanyád segítsen neked. Cyrust semmi sem fogja megállítani, hogy megöljön téged, Grace. Te vagy mindennek a kulcsa. Ígérd meg, hogy később elmész a nagyanyádhoz!

Elengedi a kezem, mielőtt megmondhatnám neki, hogy fogalmam sincs, ki a nagymamám. Aztán olyan érzés fog el, mintha zuhannánk, zuhannánk egyre mélyebbre, bár a lábam még mindig a földön van.

Pillanatokkal később ismét a Katmere-en vagyok, a kezemben tartom a sakkfigurát, Alistair pedig szemben ül velem. A kőszörnykirálynak azonban már hűlt helye, helyette egy nagyon zavarodott és zaklatott Megölhetetlen Vadállat van itt.

– Nincs idő – nyögi, majd nagy nehezen lábra áll. – Meg kell találni párom.

Aztán odaszalad a bejárathoz, kinyitja az ajtót, és elrepül.

Tátott szájjal bámulok utána. Nos, erre egyáltalán nem számítottam. Sem arra, hogy elrepül, sem arra, ami azelőtt történt. Talán még mindig alszom. Talán ez valami bizarr hallucináció volt részemről. Úgy értem, az sokkal logikusabb lenne, mint a gondolat, hogy én vittem el valahogy a Megölhetetlen Vadállatot… jobban mondva Alistairt, az egykori kőszörnykirályt és magamat korán reggel a Kőszörnyudvarba.

Legalábbis, amíg le nem nézek a kezemre, és azt nem látom, hogy még mindig rajta van a zöld-arany gyűrű.

A velem szemben lévő üres széket bámulom, valamint a magára hagyott sakkbábukat, és felkavarodik a gyomrom. Vannak még hozzám hasonló kőszörnyek. Most viszont?

Most pontosan úgy érzem magam, mint amikor megtudtam, hogy én vagyok az utolsó kőszörny… teljesen egyedül.

14.

Komoly érvágás

Lehet, hogy egyedül vagyok, ennek ellenére még nagyon sok dolgom van, ezért felveszem a táskámat a földről, és visszaindulok Hudson szobájába. Ha felébredt, amíg nem voltam itt, és nem talált sehol, valószínűleg kétségbeesett. És ami még valószínűbb, alighanem a többieket is megijesztette.

Persze nem hibáztatom. Ha ő vagy bárki más a többiek közül eltűnne ebben a káoszban, én lennék az első, aki minden követ megmozgatna, hogy megtaláljam. Veszélyes időket élünk, ezért lelkiismeret-furdalásom van, amiért így eltűntem a Kőszörnyudvarban.

Előveszem a telefonomat, hogy küldjek Hudsonnak egy üzenetet, és megnyugtassam, jól vagyok, ha esetleg épp most forgatná fel a Katmere-t, hogy megtaláljon… de rádöbbenek, hogy Alistair és én csupán öt percig voltunk távol. Aminek semmi értelme. Eszembe jut, mi mindent láttunk a Kőszörnyudvarban. Úgy értem, Alistair és Chastain összecsapása önmagában tovább tartott öt percnél. Mégis, a telefonom órája szerint nyolc perccel ezelőtt osontam ki a Macyvel közös szobánkból.

Furcsa.

Ismét lenézek az ujjamra, amelyen továbbra is ott ragyog a hatalmas smaragdgyűrű, látom a falon sorakozó, fekete sárkánybúrás lámpák fényében.

Rohadtul. Furcsa.

Ennek ellenére írni akarok Hudsonnak… jobb félni, mint megijedni, ám ekkor a telefonom egy sor üzenet érkezését jelzi. Arra számítok, hogy Hudson írt, megkérdezi, minden rendben van-e, ezért egy kicsit meglepődöm, amikor Jaxon üzeneteit látom a közös chatben. Mindenkivel tudatja, hogy Luca szülei idő előtt érkeztek meg. Elakad a lélegzetem.

Megint rám tör az érzés, hogy ez tényleg megtörténik, hogy nem tudunk felébredni ebből a legújabb rémálomból, bármennyire is szeretnénk, hogy ne legyen valóságos.

Nem teljesen  érzem át, mit érezhetnek Luca szülei, de valamit azért tudok róla, ezért rám tör a hányinger. Rosszul vagyok. Mindazok után, ami az elmúlt hét hónapban történt, olyan érzés, mintha megint visszakerültem volna oda, ahonnan indultam. Ahogy ez az egész elkezdődött.

Csakhogy ez most nem rólam szól, hanem róluk és Lucáról. Azzal pedig, hogy itt állok egy pánikroham küszöbén, egyikükön sem fogok segíteni. Össze kell szednem magam, és találkozni velük… Luca, Jaxon és Flint kedvéért.

Ezzel a gondolattal indulok a Katmere főbejáratához, és éppen akkor érek oda, amikor egy férfi és egy nő sétál be rajta. Az arcuk gondosan kifejezéstelen, a szemük viszont éber, fájdalom és hitetlenkedés tükröződik benne.

Jaxon már ott van az előcsarnokban, mellette Mekhi, Byron, Rafael és Liam. Persze ez nem lep meg, a Rend tagjai mindig is természetfeletti képességgel tudták érzékelni, hol vannak a többiek, és mikor van szükség rájuk.

Egy dolog azonban mégiscsak meglep: hogy Jaxon milyen magabiztosnak tűnik, ahogy előrelép és üdvözli Luca szüleit. Ahhoz képest, hogy kevesebb mint tizenkét órával ezelőtt majdnem meghalt, nagyon jól néz ki… Még úgy is, hogy számításba vesszük a természetfeletti lények kivételesen gyors regenerálódási képességét.

A kezét nyújtja, először Luca apjának, aztán az anyjának. Érzem, hogy halvány megkönnyebbülés tölt el a bennem lévő szomorúság és rosszullét ellenére, mert hosszú idő óta először gondolom azt, hogy Jaxonnal talán minden rendben lesz. És ez mindennél többet jelent.

– Nagyon sajnálom – mondja nekik Jaxon. – Nem tudtam megvédeni őt…

– Mindannyian kudarcot vallottunk – vág a szavába Mekhi. Sötétbarna szeméből szomorúság sugárzik. – A testvérünk volt, és nem tudtuk megmenteni. Teljes szívemből sajnálom.

A Rend minden tagja egyenként előrelép, és hasonlókat mond. Luca szülei minden bocsánatkérésre fejbólintással válaszolnak, és bár az anyja arcán könny csorog le, más érzés nem látszik rajta… ahogyan Luca apján sem. Nem tudom, hogy ez valami vámpír dolog-e, vagy kimondottan rájuk jellemző, de attól, hogy ilyen erősen kordában tartják az érzelmeiket, valahogy minden egy kicsit jobb… és egyúttal rosszabb is.

Nem mondanak semmit, amikor elfogadják a Rend bocsánatkérését, de nem is kiabálnak velük. Egyszerűen csak szomorú, mégis éber tekintettel figyelik az öt vámpírt. Nem tudom, mit keresnek az arcukon, azt pedig még annyira sem, hogy megtalálták-e. Csak azt tudom, hogy a hallgatásuk miatt nagyon ideges leszek, és eszembe jut Hudson korábbi aggodalma velük kapcsolatban.

Hudson akkor érkezik meg, amikor Liam befejezi a mondandóját, én pedig még azelőtt megérzem a közeledtét, mielőtt meglátnám. Megváltozik a levegő a helyiségben, ezért egy pillanattal azelőtt fordulok felé, hogy átkarolná a derekamat.

– Jól vagy? – dörmögi. Látom rajta, hogy észreveszi a vállamra akasztott hátizsákot, és hogy ruhát váltottam.

– Amennyire lehetséges – válaszolom, és hozzásimulok, majd visszafordulok Luca szülei felé.

– Ő hol van? – kérdezi végül Luca apja, és rájövök, hogy most először szólalt meg, amióta megérkeztek. Magas és vékony, mint a fia. Látszik, kitől örökölte Luca a kinézetét, bár az apja most kimerültnek tűnik, a szeme beesett, a bőre pedig túl szorosan feszül az arcán.

– Az egyik tanulószobában helyeztük el – feleli Jaxon, és megfordul, hogy mutassa az utat.

– Egy tanulószobában? – visszhangozza az anyja néma iszonyattal a hangjában.

Megértem, tényleg. Így első hallásra valóban nem tűnik a legtiszteletteljesebb helynek.

Aztán körülnézek. A Katmere le van tarolva, így Jaxon lehetőségei nyilvánvalóan korlátozottak voltak. Ráadásul ez egy iskola, nem egy kormánylétesítmény. Még akkor sem lett volna túl nagy választási lehetősége, ha semmi sem történt volna az iskolával. Különösen, hogy Marise-t leszámítva az egész tanári kart elrabolták. Vagy valami még rosszabb történt velük.

Jaxon tudja mindezt, de nem védi meg magát, csak előreejti a vállát a kérdés hallatán. Az én véleményem szerint ez még inkább azt bizonyítja, mennyire nemeslelkű.

Luca szülei követik Jaxont, ahogy mi is. Előttünk a Rend, aztán Hudson és én zárjuk a sort. Komor csendben lépkedünk, végül Eden és Macy is csatlakozik hozzánk a folyosó közepén.

– Hol van Flint? – suttogja Eden a hátunk mögül.

– Nem tudom. Szerinted még alszik? – kérdezi Macy.

– Szerintem nem az a baj, hogy elaludt – feleli Hudson komoran. – Sokkal inkább az, hogy nem tud lejönni. Megyek, megnézem, tudok-e…

Ekkor hirtelen elhallgat, mert Flint sárkány alakban repül felénk a folyosón. A mankóját a karmai között tartja, a szárnyát szorosan a testéhez szorítja, hogy ne ütközzön neki a körülöttünk lévő falaknak. Olyan váratlanul ér minket ez a látvány, hogy mindannyian mozdulatlanná dermedünk.

Luca anyját leszámítva, aki rémültem felsikít, amikor Flint elrepül a fejünk fölött. Aztán a sárkány gyorsan megpördül, és a hátunk mögött ér földet.

15.

Te is, lányom, Marise?

Flint csillámlik néhány pillanatig, aztán gyönyörű, színes szikrák kíséretében eltűnik a sárkány alakja. Másodpercekkel később ott áll előttünk emberként.

Habár az áll egy kis túlzás, mivel kicsit inog, hiszen az egyetlen jó lábán egyensúlyozik, és közben próbál leguggolni, hogy felvegye a földről a mankóját. Halkan káromkodik, én pedig elindulok felé, hogy segítsek, nehogy arccal előreessen ebben a már amúgy is nagyon nehéz helyzetben.

Jaxon azonban megelőz, egyik kezével felveszi a földről a mankót, a másikkal pedig megfogja Flintet.

Flint lehajtott fejjel veszi el tőle a mankóját, de látszik, hogy lángol az arca, annyira kínosan érzi magát. Szeretnék odamenni hozzá, és megmondani neki, hogy minden rendben van, ám az egész lényéből sugárzik, hogy hagyjuk békén. Ezért én is, és a többiek is ezt tesszük.

Végül sikerül megállnia a mankó segítségével, majd elindul Luca szülei felé. Mi elugrunk az útjából… bármit megteszünk, hogy megkönnyítsük a dolgát, ám miután a tekintete Luca anyjára siklik, szerintem már nem is lát minket.

Úgy tűnik, Luca anyja is ugyanígy van vele, mereven bámulnak egymásra. A nő azonban nem Flint szemébe néz, hanem megcsonkított lábára néz.

Flint arcán szörnyű, szívet tépő kifejezés ül, miközben a folyosón biceg, hogy megálljon a nő előtt. Miután odaér, lehajtja a fejét, ugyanúgy, ahogy Jaxon tette.

– Sajnálom! – suttogja. – Sajnálom, hogy nem tudtuk megmenteni.

Először úgy gondolom, Luca anyja nem mond neki semmit, végül azonban a lehajtott fejére teszi a kezét, és azt válaszolja suttogva:

– Mi is.

Mennyi jelentés… és vád sűrűsödik össze ebben a két szóban! Látom, ahogy kifejti hatását Flinten, Jaxonon és a többieken. Megrohanja őket a gyász és a fájdalom, nem is próbálnak kitérni az útjából. Ami nem tisztességes velük szemben… egyáltalán nem. Ők is elszántan küzdöttek Cyrus ellen, kockára tették az életüket és a testi épségüket, hogy Cyrus ne szerezhesse meg a koronát.

Igen, Luca meghalt, és igen, ez szörnyű, tragikus és értelmetlen. De attól még nem Flint hibája. Vagy bármelyikünké, mivel mi is ott voltunk vele együtt, és mindent elkövettünk, hogy vigyázzunk egymásra. És Luca szülei hol voltak, amikor a fiuk azt a csatát vívta, amiben meghalt?

Egy pillantást vetek Hudsonra, és látom, hogy ő is ugyanazt gondolja. Valószínűleg egész végig ez volt a véleménye. Bárhogy is van, látszik rajta, hogy védekező üzemmódba kapcsolt: A kezét lazán maga mellett tartja, a testsúlyát előrehelyezi, a tekintete lézersugárként szegeződik Luca szüleire. Ha csak egy rossz mozdulatot tesznek, már ugrik is.

Nagyon remélem, hogy nem fognak.

Jaxon megköszörüli a torkát, Luca szülei pedig vonakodva elszakítják a tekintetüket Flintről, és ismét Jaxonra néznek. Ő nem mond semmit, csak megfordul és elindul, hogy elvezesse őket a földszinten lévő tanulószobába.

Amikor végül odaérünk, megáll egy pillanatra, mintha felkészülne a benti látványra… vagy arra, ami ezután fog történni. Kinyitja az ajtót, és oldalra lép, hogy Luca szülei menjenek be először.

Luca anyjának elakad a lélegzete, amikor benéz a nyitott ajtón. Egy pillanatra azt hiszem, hogy el fog ájulni, a férje azonban megfogja és átkarolja, hogy támogassa. Azután mindketten bemennek az ajtón, mi pedig némán követjük őket.

Felkészülök rá, hogy ez is egy olyan pillanat lesz, mint amikor azonosítanom kellett a szüleim holttestét.

Kiderül azonban, hogy ebben a környezetben semmi sem hideg vagy steril. Amíg Hudsonnal és Alistairrel voltam, a Rend átalakította a tanulószobát egy igazi ravatalozóhellyé.

Lucát egy asztalra fektették a terem közepén, a testére lepedőt terítettek, csak az arca látszik ki. Körülötte több száz fekete gyertya ég (biztosan a boszorkányok tornyából szereztek ilyen sokat), a gyertyák mögött pedig rengeteg alaszkai vadvirág virít vázákban.

Ezúttal Luca apja nem kap levegőt, elfojtja a zokogását. Luca anyja egyszerűen csak térdre esik a fia holtteste mellett.

– Magukra hagyjuk önöket néhány percre – mondja Jaxon a szomorú csendben, miközben mi, többiek, mint élettelen bábuk bólogatunk, és elindulunk az ajtó felé.

– Köszönjük! – préseli ki magából nagy nehezen Luca anyja.

– Igen – teszi hozzá az apja is. – Köszönjük, hogy gondoskodtatok a fiunkról.

– Luca a testvérünk volt – feleli Byron fájdalmas hangon.
– Bármit megtettünk volna érte.

– Most már mi is látjuk. – Luca apja megköszörüli a torkát.
– Mindig azt mondta…

Ekkor elhallgat, mert Marise suhan be a terembe, elegáns talárban. Még mindig sápadt egy kicsit, de ezt leszámítva sokkal jobban néz ki, mint korábban.

– Vivian, Miles! Annyira sajnálom, hogy ilyen körülmények között kell találkoznunk! Mindannyian szerettük Lucát itt a Katmere-en, a halála mindannyiunkat nagyon megviselt.

Luca szülei nem fordulnak el a fiuktól, ezért Marise felénk fordul, gyönyörű arcán részvét tükröződik, miközben azt súgja:

– Készítettem nektek erősítő italokat. Ott van a társalgóban, néhány üveg vérrel együtt. Igyátok meg, aztán később csinálok még. Nem tudjuk, mi következik ezután, de vissza kell nyernetek az erőtöket.

Az biztos, hogy minden segítségre szükségünk lesz, ezért bólintok, Flint pedig halkan válaszol:

– Jól van, Marise. – Ezután megfordulunk, és elindulunk kifelé a teremből.

Luca apja ekkor megpördül, és hangosan ránk parancsol:

– Ne! – kiáltja.

Marise kinyújtja felé a kezét.

– Mi a baj, Mi…

Nem tudja befejezni a mondatot, mert Vivian ezt a pillanatot választja arra, hogy felugorjon a földről… és rávesse magát. Beleharap a nyakába, és kitépi a torka felét.

Macy felsikít, amikor Luca anyja a földre dobja Marise testét. A nővér hörög és levegőért kapkod a megmaradt fél torkával. Vivian hátralép, Miles pedig a földön fekvő nő szívébe szúr egy tőrt.

– Mennetek kell! – figyelmeztet minket Miles, miközben Vivian megragadja Luca élettelen kezét. – Marise értesítette Cyrust, hogy visszatértetek, ezért elindult ide. Nekünk kellett volna elterelnünk a figyelmeteket.

Eltart egy pár pillanatig, mire felfogjuk a szavak jelentését. Tudom, hogy még mindig Marise élettelen testét bámulom, és próbálok rájönni, mi történt itt az előbb, ezért nem tudatosul bennem a figyelmeztetés.

Úgy értem, Marise olyan sokszor segített már nekem, amióta itt vagyok a Katmere-en. Megmentette az életemet, amikor egy betört ablak majdnem megölt. Segített elfogadni a gondolatot, hogy kőszörny vagyok, aztán gondomat viselte a Liával való összecsapás után.

Hogy állhat Cyrus oldalán? Ennek semmi értelme.

Nyilvánvalóan nem csak nekem vannak kétségeim, mert Eden azt kérdezi:

– És ezt csak úgy el kellene hinnünk maguknak? Hiszen most ölték meg!

– Nem számít, hogy hisztek-e nekünk, vagy sem! – csattan fel Vivian. – De látjuk, milyen jól gondját viseltétek a fiunknak, és úgy érezzük, az a helyes, ha mi is mindent elkövetünk, hogy gondoskodjunk azokról, akiket a barátainak tartott. Ahogyan ő is tenné, ha még tehetné.

– Úgy gondoskodnak rólunk, hogy megölik Marise-t? – kérdezi Macy, a szemében könny csillog.

– Igen, és úgy, hogy figyelmeztetünk titeket, menjetek el innen, mielőtt túl késő lesz – válaszolja Miles.

– Marise nem a barátotok – jelenti ki dühösen Vivian. – Nem gondolkodtatok el még azon, miért csak őt hagyták életben? Azért, mert mindig is Cyrushoz volt hűséges. – Lenéz Luca testére. – Ahogyan mostanáig mi is.

– Mennetek kell – ismétli meg sürgetően Miles. – Cyrus Grace-t akarja, és semmi sem állítja meg, hogy megszerezze.

Azzal előrehajol, egyik karjával a feleségét öleli át, a másikkal pedig a fiát. Néhány másodperc múlva mind a hárman eltűnnek, egy szempillantás alatt áttűnnek a kinti portálhoz, amelyen keresztül idejöttek. Mi, többiek ott maradunk Marise földön heverő teste fölött.

Miközben vér terül szét körülötte, megborzongok, milyen erőszakos és könyörtelen ez a világ… és hogy Cyrus engem akar.

16.

Itt van a farkas elásva

– Most mit csináljunk? – kérdezi Mekhi a fülsiketítő csendben, amely a távozásuk után állt be.

Hudson már az ablaknál áll, a kora hajnali láthatárt kémleli.

– Nem látok semmit, de ez nem jelenti azt, hogy nincsenek odakint.

– Ó, nagyon is ott vannak – szólal meg egy hang az ajtóból, a hátunk mögül. Enyhe akcentusa van. – És hamarosan itt lesznek.

Olyan gyorsan pördülök meg, hogy majdnem nekiütközöm Jaxonnak, aki elém áll, miközben Hudson az ajtóhoz tűnik át.

– Ki vagy te? – kérdezi Hudson egy fiatal fiútól, aki körülbelül tizenöt vagy tizenhat éves lehet, sötétbarna szeme és barna bőre van. A haja fekete, és csak annyira hosszú, hogy leérjen a válláig. Csak pár centivel magasabb nálam, én pedig furcsamód örülök, hogy nem egy újabb óriási természetfeletti lénnyel van dolgom, akire csak úgy tudok felnézni, ha hátrahajtom a fejem. Ezenkívül nagyon vékony, amit túlméretezett, vicces tudományos pólója fájdalmasan egyértelművé tesz. Ha nem lenne olyan szörnyű ez a nap, talán nevetnék a feliratán:

A legszebb ajándék az aorta, mert szívből jön.

Ezenkívül abban is szinte biztos vagyok, hogy farkas.

Ezért szaladok oda az ajtóhoz, hogy Hudson mellett lehessek… a teremben mindenki így tesz.

A fiú meg sem rezdül. Mindannyiunkat szemügyre vesz, mintha próbálná megállapítani, ki jelenti a legnagyobb fenyegetést. Valószínűleg úgy dönt, hogy Hudson, mert őrá néz, amikor válaszol:

– A nevem Dawud. A szíriai sivatagban élő falkából jöttem.

Szóval igazam volt. Farkas.

– Mit keresel itt? – kérdezem, mert még mindig élénken él az emlékeimben Luca szüleinek figyelmeztetése.

– Azért vagyok itt, mert nem hittem, hogy az udvari vámpírokban lesz annyi bátorság, hogy elárulják Cyrust – feleli. – Én is ugyanarra akartalak figyelmeztetni titeket, mint ők. Az egész világból összegyűlt farkasok tartanak a Katmere felé, hogy elfogjanak téged… köztük az én falkám legjobb katonái is. Én előreszaladtam, hogy figyelmeztesselek titeket, de hamarosan mindannyian itt lesznek.

– Előreszaladtál? – kérdezi Eden szkeptikusan.

– Gyors vagyok. És motivált. – Dawud felvesz valamit az asztalról, megvizsgálja, aztán a zsebébe süllyeszti. – Ahogy nektek is kellene, hacsak nem akartok meghalni… vagy fogságba esni. Tényleg mindjárt itt lesznek. Úgy tippelem, kábé öt perc múlva. Ha szerencsétek van, tíz.

Úgy tesz, mintha a fogságba esés lenne a rosszabb a két lehetőség közül, és őszintén szólva nem hibáztatom érte. Ha arra gondolok, hogy ki vagyok szolgáltatva Cyrus kénye-kedvének… vagy hogy Hudson és Jaxon van ugyanebben a helyzetben, a szívem kihagy egy ütemet.

– Miért bízzunk ebben a fiúban, ha a falkavezére Cyrus oldalán áll? – kérdezi Flint. – Talán ő a csali.

– Ami azt illeti, nembináris vagyok, nem pedig fiú – tisztázza Dawud. – A vámpírok már elismerték, hogy az volt a feladatuk, hogy eltereljék a figyelmeteket. Én egy sokkal egyértelműbb dolog miatt vagyok itt: szükségem van rátok.

Ezt nehezen tudom elhinni.

– Szükséged van ránk? Miért? – kérdezem, és arra gondolok, hogy a platinaszínű fonál után nyúlok. Minden idegvégződésem riadót jelez, és ha harcolnom kell, szeretnék kőszörny alakban lenni.

– Az öcsém neve Amir. Elsős itt a Katmere-en, és őt is elvitték a többiekkel együtt. Ki kell szabadítanom.

– Én ismerem Amirt! – kiáltja Macy. – Lelkes Padres-rajongó. Akkor barátkoztunk össze, amikor láttam, hogy neki is van egy régi Tony Gwynn-meze. – Előreesik a válla. – Apámnak is van egy.

– Igen, ő az. – Dawud többször nagyot nyel. – A szüleinket két évvel ezelőtt megölték, azóta én vigyázok rá. Azért küldtem ebbe az iskolába, mert úgy gondoltam, ez lesz a legbiztonságosabb hely számára… erre most ti vagytok az egyetlen esélyem, hogy megmentsem őt. Ez viszont nem fog megtörténni, ha hagyom, hogy Cyrus megöljön vagy foglyul ejtsen titeket.

A hangja őszintének tűnik, én pedig akaratom ellenére hiszek neki. Körülnézek és látom, hogy a barátaim is. Isten irgalmazzon nekünk!

– Szóval tíz percünk van? – kérdezi Jaxon, én pedig szinte látom, ahogy forognak a fogaskerekek a fejében.

– Maximum.

– Mit tegyünk? – kérdezi Eden.

– Szerinted? – mordul fel Byron. – Tűnjünk el innen a francba!

Hudson átkarolja a vállamat.

– Gyere! Menjünk fel a szobádba, és csomagolj össze mindent, amire szükséged van!

– Már összepakoltam egy táskát, hogy legyenek cuccaim a szobádban. Minden benne van.

– Nos, akkor ti pakoljatok össze! – tanácsolja Hudson a többieknek, miközben kimegyünk az előcsarnokba. – Grace és én majd őrködünk, amíg végeztek. De igyekezzetek, jó? Valami azt súgja, hogy Cyrus nem fog sokáig várni.

– Öt pe… – kezdi Flint, de a szó közben elhallgat, mert morgás visszhangzik a fölöttünk lévő lépcsőről.

A hang hallatán megfagy a vér az ereimben, és amikor felnézek, látom, hogy körülbelül ötven vagy még több farkas ugrik át egyszerre a korláton. Vicsorognak, kieresztik a karmukat. És ami még rosszabb, úgy tűnik, a legtöbben egyenesen rám készülnek vetni magukat.

Hudson és Jaxon ugyanabban a pillanatban ugranak elém. Ekkor még több morgás hangzik fel, ezúttal a mögöttünk lévő bejárati ajtó felől. Körülvettek minket. Képtelenség ennyi ellen harcolni.

Az egyik pillanatban még tíz méterre vannak tőlünk, a következőben pedig már csak pár centire. Annyira meglepődöm, hogy mozdulatlanná dermedek, még a platinafonalat sem tudom megragadni.

Gyorsan magamhoz térek, ám mielőtt még átváltozhatnék, a farkasok egy szempillantás alatt eltűnnek. Az egyik percben még a véremre szomjaztak… a következőben pedig szétporladtak.

Összerándul a gyomrom, ezúttal viszont nem csak az idegességtől. Tudom, mi történt, és azt is, hogy ennek mi volt az ára.

17.

Nem minden kutya
jut a mennybe

Hudson hátratántorodik, majdnem fenékre esik, de megkapaszkodik a falban, miközben derékból előregörnyed.

– Haver, mi a franc történt itt az előbb? – kérdezi Liam, és körbeforog, mintha arra számítana, hogy bármelyik pillanatban újra farkasok vethetik ránk magukat.

– Nem tudom – feleli Eden, és Dawud felé fordul. – Te…

– Én nem csináltam semmit! – válaszolja a farkas védekezőn felemelt kézzel. – Nem hittem, hogy ilyen gyorsan ideérnek.

Hudson még előrébb görnyed, mintha a falhoz való támaszkodás is túl nagy erőfeszítést jelentene számára. A térdére támasztja a tenyerét, és vesz néhány mély lélegzetet. Azután olyan megtört hangon szólal meg, amit még sosem hallottam tőle:

– Én tettem.

Megdobban a szívem, és odaszaladok hozzá.

Rafael láthatóan még nem jött rá, mi a helyzet, mert zavarodott tekintettel néz körbe.

– Mi az, amit tettél?

Néhány másodperc múlva azonban leesik neki, hogy kivel beszél… és hogy Hudson mire képes, mert hirtelen elkerekedik a szeme.

– Várjunk csak egy percet! Azt akarod mondani, hogy… – Rafael elhallgat, mert keresi a megfelelő kifejezést Hudson tettére.

– Eltüntetted őket – segíti ki Mekhi. – Eltüntetted a farkasokat? – Ezúttal, amikor kimondja a szót, a kezével robbanást imitál.

– Tényleg ennyire meglepődtél? – kérdezi Hudson, és nagy nehezen beszívja a levegőt. – Egy stadiont már letaroltam korábban.

– Jó, de az nem olyan nehéz – vág közbe Liam. – Azt még Jaxon is meg tudta volna csinálni…

– Köszönöm a bizalmat – jegyzi meg Jaxon szenvtelen hangon, Hudson pedig ugyanekkor idézi: – Langyos dicsérettel átkoz.

Liam túlságosan meg van döbbenve ahhoz, hogy bocsánatot kérjen az egykori páromtól… vagy ami azt illeti, a jelenlegitől. Ehelyett még mindig körbeforog, a termet kutatja, és ugyanazt ismételgeti:

– Eltüntette a farkasokat, Jaxon. Egyszerűen csak… – Ezúttal ő mutatja a robbanást a kezével. – Eltüntette őket.

Amikor Hudson nem egyenesedik fel, letérdelek elé, felemelem lehajtott fejét, hogy a szemébe nézzek, és majdnem meghasad a szívem attól, amit benne látok. Nem az összeszorított állkapcsából egyértelmű fájdalom, és nem is az óceánkék szeme mélyén rejtőző gyötrelem döbbent meg, hanem az, hogy pislog egyet, és a következő pillanatban úgy eltűnik a szeméből a kín, mintha soha nem is létezett volna. Helyette egy jéghideg, sötét falat látok, amivel tudom, hogy nemcsak előlem akarja elrejteni a szenvedését, hanem saját maga elől is.

– Grace-re támadtak – dörmögi, mintha ez mindent megmagyarázna.

Amióta csak ismerem, mindig azon igyekezett, hogy ne kelljen mások ellen bevetnie az erejét. Porrá zúzni egy épületet? Simán. Felrobbantani egy erdőt? Naná. Letarolni egy szigetet? Igen, ha feltétlenül szükséges.

Ma azonban egy szempillantás alatt megölte azokat a farkasokat… és nemcsak egyet, hanem több tucatot vagy talán még többet. Nem is habozott… hogy megmentsen engem.

A felismeréstől kiszakad a tüdőmből a levegő. Szörnyen érzem magam. Szörnyű, hogy ilyen sok embernek kellett meghalnia Cyrus borzalmas háborújában, és még szörnyűbb, hogy Hudsonnak kellett ezt megtennie… ráadásul azért, hogy megvédjen engem.

Én viszont egyáltalán nem tudtam megvédeni őt. Pedig a párjaként ez a legfontosabb feladatom.

Teljesen összetörte, hogy megölte azokat a farkasokat, és ezáltal engem is összetört.

A többiek, mintha nem is sejtenék, hogy Hudson és én apró darabkákból próbáljuk összerakni a lelkünket, továbbra is körülöttünk vitáznak:

– Határozottan Grace-t akarták – ért egyet Flint összehúzott szemmel. – A kérdés már csak az, miért pont őt.

– Luca apja azt mondta, hogy Cyrus meg akarja ölni – emlékezteti Eden.

– Hát persze hogy az apám meg akarja ölni Grace-t – mordul fel Jaxon. – Mikor fogadta el, hogy valakinek olyan ereje van, amit nem ő irányít? Most pedig, hogy Grace-nél van a korona, még inkább minden erejével azon lesz, hogy megölje.

– Ez egyáltalán nem újdonság – felelem nekik, remélve, hogy meg tudom egy kicsit nyugtatni őket, hogy aztán Hudsonra figyelhessek. – Mindig is a begyében voltam.

– Nem mindegy, hogy valakinek a begyében vagy, vagy el akar pusztítani, hogy minden csepp erődet kiszívja a holttestedből – vág vissza Jaxon. – Az előbbi normális. Utóbbi viszont egy szociopatára vall, és azt jelenti, hogy egy hatalmas céltábla lóg a hátadon.

– Éppen ezért csodálom, hogy még mindig itt vagyunk – jegyzi meg Mekhi, és gúnyosan felvonja a szemöldökét. – Tekintve, hogy Cyrus valószínűleg több csapatot is ránk küldött.

– Ez pontosan így van. – Dawud a lépcsőre pillant, ahol alig egy perce a farkasok voltak.

– Ők a te falkád tagjai voltak? – kérdezem halkan.

– Nem – suttogja.

A tudat nem javít a hangulatomon… ahogyan Hudsonén sem, az arckifejezéséből ítélve.

– Nincs idő összecsomagolni – jelenti ki Flint, és közben a láthatárt kémleli, lát-e újabb természetfeletti lényeket. – El kell tűnnünk innen, azonnal.

– Bármit megvehetünk, amire szükségünk van, ha majd biztonságban leszünk – helyesel Eden, és az egyik ablakhoz lép a kastély déli oldalán, azt figyeli, látja-e a közelgő támadás jeleit.

– Van valamilyen biztonságos hely, ahová mehetünk? – kérdezi Byron halkan. – Ha Cyrus ellenünk tudta fordítani Marise-t, kiben bízhatunk?

Rémisztő ez a kérdés, és nem is merek gondolkodni a válaszon. Ráadásul nincs hely, amit az otthonunknak mondhatnánk. Mindenki azzal tölti a következő perceket, hogy megvitatja, hová mehetnénk. Úgy döntök, rájuk bízom ezt a problémát, és minden figyelmemet Hudsonnak szentelem. A tenyerembe fogom az arcát.

– Jól vagyok – biztosít a párom, és felegyenesedik, kihúzza magát, majd kinéz az ablakon. Amikor azonban beletúr a hajába, látom, hogy remeg a keze.

– Nem, nem vagy jól. De jól leszel – súgom, és mindketten a szürke alaszkai égboltot nézzük. Ugyanolyan üres, mint a Katmere termei ma reggel, ám ez nem jelent semmit, mert bármelyik boszorkány, aki egyszer már járt itt, képes portált nyitni akár a társalgó közepén is… vagy bárhol máshol, ami azt illeti. Nem beszélve arról, hogy egy egész farkasfalka termett itt az előbb a semmiből, és még csak nem is láttuk, hogy közelednek.

Majd később foglalkozom azzal, hogy ez hogy történhetett meg, most azonban Hudson a legfontosabb számomra.

– Jól vagyok – ismétli meg, ezúttal azonban inkább saját magát próbálja meggyőzni, mint engem.

– Pocsékul nézel ki – válaszolom nyersen. – Tudom, hogy nem volt könnyű az, amit tettél.

Az arca erre bezáródik.

– Na, ebben nagyot tévedsz. Mert rohadtul könnyű volt. – Ridegen felnevet. – Hát nem ez a legnagyobb probléma?

– Pontosan tudom, mi a probléma, Hudson.

Amikor elfordítja a tekintetét, és látom, hogy megfeszíti az állkapcsát, tudom, hogy fején találtam a szöget.

Az viszont sokkal jobban aggaszt, hogy tényleg rosszul néz ki. Tudom, milyen sok erőt használt fel erre, és biztos vagyok benne, hogy ez is hozzáadódik, de nem ez a fő baj. Már láttam korábban, amikor használta az erejét: a Megölhetetlen Vadállat szigetén ennél sokkal többet bevetett, pedig akkor teljesen ki volt merülve.

Szóval egyáltalán nem normális, hogy jelenleg a zsebébe rejti a kezét, hogy ne lássam, mennyire remeg. Ahogyan az sem, hogy a falnak támasztja a térdét, nehogy összeessen. Valami nagyon nem stimmel vele, és bármibe le merném fogadni, hogy ennek ahhoz van köze, hogy egy csomó embert megölt az előbb, nem pedig ahhoz, hogy túl sok erőt használt fel.

– Hé! – Átkarolom a derekát, hogy támogassam. – Segíthetek?

Arra számítok, hogy elhúzódik, talán még egy nevetségesen pocsék viccet is elsüt, ahogy szokta, de hozzám hajol, és érzem, hogy nem csak a keze remeg. Az egész teste rázkódik, mintha sokkos állapotban lenne.

Talán abban is van. Olyan sokáig harcolt az ellen, hogy használja az erejét, aztán amikor mégis megtette, így történt, ilyen gyorsan, és szinte akarata ellenére… Biztosan ez borította ki annyira.

Közelebb bújok hozzá.

– Bármi történjék is, én szeretlek – suttogom.

A szavaim hallatán megborzong, és hosszú másodpercekre lehunyja a szemét. Amikor újra kinyitja, ugyanaz az eltökéltség látszik benne, ami mindig. Jelenleg ennél többet nem is remélhetek.

Mégis tennem kell valamit. Bármit, amivel túllendítem ezen a ponton, ezért hátrahajtom a fejem, és felnézek rá.

– Azt hiszem, végre rájöttem, mit ígértél nekem azzal a gyűrűvel.

Először nem is válaszol. Még csak nem is látszik rajta, hogy egyáltalán hallotta, amit mondtam. Aztán nagyon lassan rám siklik a tekintete, és felvonja az egyik szemöldökét.

– Valóban?

Annyira megkönnyebbülök, hogy hajlandó belemenni a játékba, hogy megszorítom a derekát, mielőtt válaszolnék.

– Azt ígérted, hogy mindig elmosogatsz helyettem.

Önkéntelenül is nevetés bukik ki belőle, majd megkérdezi:

– Mi a francért ígérném azt, hogy elmosogatok, miközben nem is használok edényeket?

Aztán a tekintete a nyakamra siklik, én pedig elpirulok. Ó, istenem, ebbe a csapdába önként sétáltam bele. Miközben a jeget is felolvasztó tekintettel mered rám, felsóhajtok. Végre itt van. Visszatért hozzám az én Hudsonom. Annyira megkönnyebbülök, hogy megroggyan a térdem, ezért az ő erejére támaszkodom.

Az ajka a homlokomat simítja, aztán a fülembe súgja:

– Köszönöm! – Nagyon úgy hangzik, mintha azt mondta volna, szeretlek.

Mielőtt válaszolhatnék, valakinek megszólal a mobilja, és szertefoszlik a pillanat. Mindketten odafordulunk.

– A nagynéném üzent, hogy a Boszorkányudvarban elrejtőzhetünk – mondja Macy a társalgó túlsó végéből, ahol ő és Eden az iskola hátsó részét figyelik az ablakból. – Öt perc, és megépítem a portált.

– Nincs öt percünk – jelenti ki Hudson komoran. – Már itt vannak.

18.

Mindenkinek kell
néha egy kis lökés

– Hol vannak? – Jaxon már az ablaknál áll, mielőtt hátrafordulhatnék, hogy ránézzek. – Basszus!

– Én nem látok semm… – Hirtelen elhallgatok, mert végre emberi/kőszörny szemem is észreveszi azt, amit a vámpírok már másodpercekkel ezelőtt megláttak.

Több száz farkas száguld a hegyoldalban és a tisztáson, hogy bejusson a Katmere-be. Hozzánk.

– Indulás! – parancsol ránk Hudson, és nem kell kétszer mondania. – Menjünk az iskola hátsó részébe!

Belekapaszkodom, ő pedig áttűnik velem a keskeny folyosókon. Jaxon és a többiek szorosan a nyomunkban. Mivel a sárkányoknak nincs elég helyük hogy átváltozzanak, Flint és Eden nehezen tartják a tempót. Jaxon megragadja Flintet, és még jobban rákapcsol.

Byron ugyanezt teszi Edennel, és bár mindkét sárkány felháborodik a sértésen, hogy egy vámpír viszi őket, egyikük sem húzódik el. Jelenleg minden másodperc számít, és ezt mindannyian tudjuk.

Meglepő módon Dawud könnyedén követi az áttűnő vámpírokat… nyilvánvalóan tényleg olyan gyors, mint ahogy mondta.

Alig egy perc múlva odaérünk a hatalmas hátsó ajtóhoz, ami nagy szerencse, mivel nekem általában vagy tíz percbe telik, hogy eljussak idáig.

Mekhi nyitja ki az ajtót, készen arra, hogy széttépjen bármilyen behatolót.

– Tiszta a levegő! – közli, miután gyorsan kinézett.

– Mindenki szaladjon az udvaron át a rajzteremhez! – utasít minket Jaxon. – Macy ott létrehozhat egy portált. Én itt maradok, és feltartóztatom őket.

A Rend tiltakozni kezd, de Hudson közbevág:

– Én is maradok.

– Nem! – kiáltok fel, miközben rémület hasít belém a gondolatra, hogy bármi történhet Hudsonnal vagy Jaxonnal. – Vagy mindannyian maradunk, vagy mindannyian megyünk.

– Grace, bíznod kell bennem – mondja Hudson, és megfogja a kezem. – Jaxon és én elbírunk ezekkel a seggfejekkel. Azonnal utánatok megyünk, amint megnyílik a portál.

– A Rend is itt marad – ajánlkozik önként Mekhi, de Jaxon a fejét rázza.

– Nektek Grace-t kell védenetek. Ha Marise-nak igaza van, és Cyrus varázserőt lop, hogy valamit működtessen… és Grace az egyetlen, aki megállíthatja, akkor mindenképpen vigyáznotok kell rá.

– Tudok magamra vi…

– A Rend az élete árán is megvéd – vág a szavamba Jaxon, és ökölbe szorított kezével a mellkasára üt. A Rend tagjai ugyanezzel a mozdulattal válaszolnak rá, és úgy tűnik, ezzel el is döntötték a dolgot.

Bosszúság hasít belém, és már éppen szóvá is akarom tenni ezt a nagyszabású neked nincs beleszólásod dolgot, amikor hangos csattanás hallatszik a menza felől. Rögtön utána olyan közelről hangzik fel a farkasok morgása, hogy borzongás fut végig a hátamon.

– Jaxonnak igaza van, Grace. Cyrus személyesen jött el a szigetre, hogy megakadályozza, hogy megszerezd a koronát. Még nem tudjuk, hogyan működik, de Jaxonnal értek egyet: ha annyira fél tőle, hogy nálad van, annak megvan az oka – hadarja sürgetően Hudson. – El kell tűnnöd innen. Mi is utánatok megyünk. Ígérem!

– Nem tudlak… – kezdem, de Hudson megint félbeszakít.

– Grace! – Ezúttal élesebb a hangja. – Megküzdöttem egy börtön összes lakójával. Túlélek néhány rühes farkast. Viszont ha most nem mész el, nem lesz más választásom, mint szétporlasztani őket ahelyett, hogy csak megcsonkítanám a nyavalyásokat.

Úgy érzem, kettéhasad a szívem. Bármit megtennék azért, hogy Hudsonnak ne kelljen megint használnia az erejét, de rosszul vagyok a gondolattól, hogy magára hagyom őt és Jaxont, hogy egy egész seregnyi farkassal harcoljon. Sok lúd disznót győz. És mindig is együtt voltunk a legjobbak… Hudson ezt miért nem látja?

Na persze lehet, hogy nagyon is tudja. Soha nem tartana távol a harctól csak azért, mert úgy véli, nem bírnék el vele. Ami azt jelenti, hogy tényleg azt hiszi, hogy képes megoldani a helyzetet, ezért szeretné, ha nem lennék útban, és nem kellene használnia a képességét a farkasok megölésére, mihelyt a közelembe jönnek.

Ez a tudat még jobban aggaszt… mert ha ennyire fél attól, hogy elveszíti az irányítást, akkor talán még annál is rosszabbul van, mint gondoltam.

Éppen ezért bólintok és hátralépek, bár ez az utolsó dolog, amit jelenleg tenni szeretnék.

Megkönnyebbülés suhan át az arcán, és halványan rám mosolyog, ám ez a szemében nem tükröződik.

– Esküszöm, hogy elbírok velük, Grace.

Így van. Tudom, hogy így van, de ettől még nem lesz könnyebb magára hagynom, hogy megküzdjön egy seregnyi farkassal, akik szét akarják tépni. Összeszorul a mellkasom, felemelem a tekintetem, és a szemébe nézek.

Egy pillanatig próbálom az emlékezetembe vésni magas arccsontját, mélykék szemét, az álla szögletes vonalát és barna haját, amely még mindig tökéletesen áll a szokásos kefefrizurában.

– Ajánlom is! – súgom neki, majd gyors, kemény csókot nyomok az ajkára. Megígérem magamnak, hogy nem most látom utoljára a páromat, aztán elfordulok, és azt kiáltom a többieknek: – Menjünk!

Ők mozgásba lendülnek, én megragadom a platinaszínű fonalat, Flint pedig kinyitja az ajtót. Felrepülök a magasba, hatalmas szárnyaim néhány másodperc alatt átszelik a kis távolságot a rajzteremig.

Macy azonnal hozzálát a portál megnyitásához, Flint pedig ragaszkodik hozzá, hogy visszamenjen, és megpörkölje Cyrus seregét.

Mekhi a fejét rázza.

– Jaxon és Hudson ott vannak. Ők majd megfékezik őket.

– Ezt nem tudhatod – válaszolom, és bosszant, hogy mindenki azt hiszi, Jaxon és Hudson legyőzhetetlenek. Mert nem azok. Én már láttam szenvedni őket, és mindkettőt láttam vérezni. Ők is ugyanúgy megsérülhetnek, sőt meg is halhatnak, mint mi, többiek. Összerándul a gyomrom, és hirtelen belém hasít a tudat, hogy szörnyű hibát követtem el.

– Nem lett volna szabad otthagynunk őket! – mondja Flint, és neki is ugyanolyan rémült a hangja, ahogy én érzem magam.

Rafael érkezik meg utoljára, a tekintete az enyémet keresi.

– Ahogy Hudson is mondta, megoldják – biztosít. – Ne aggódj!

– Hányan vannak? – kérdezi Flint, mire Rafael csak a fejét rázza.

– Elbánnak velük – ismétli.

Lehet, hogy hihetőbb lenne, amit mond, ha nem látszana olyan feldúltnak… és ha az iskolából nem hallatszana olyan sok morgás. A morgásokat hangos puffanások, csattanások, végül magas hangú, állati nyüszítések követik.

– Mi mit tehetünk? – kérdezi Eden Macytől, aki tüzet forgat a kezei között, miközben kezd létrejönni a portál.

– Csak álljatok készen, hogy beleugorjatok, amint megnyílik – feleli az unokatestvérem, és közben villámgyorsan mozgatja a kezét a portálnyitó varázslat bonyolult folyamatában.

– Egyetértek – szólal meg Dawud most először, amióta átjöttünk a rajzteremhez. – Nem azért tettem kockára mindent, és figyelmeztettelek titeket, hogy aztán itt haljatok meg.

Mekhi is egyetért, bár az ő hangja is olyan kétségbeesett, mint amilyen én vagyok, amikor megszólal:

– Abban a szempillantásban, hogy Macy megnyitja a portált, át kell mennünk rajta.

– Ők is utánunk fognak jönni – teszi hozzá Byron, és rezzenéstelenül néz a szemembe. – Ígérem, Grace! Nem hagynám itt őket, ha nem tudnám, hogy képesek egyedül is elbánni velük.

Lesújtó pillantást vetek rá.

– De igen, ha Jaxon rád parancsol, hogy vigyél el minket innen.

Elfordítja a tekintetét, és megfeszíti az állkapcsát. Úgy tűnik, fején találtam a szöget.

Ám mielőtt még felfoghatnám ezt, megremeg a föld, és az egész épület megrázkódik. Nyelni is elfelejtek, mert rájövök, mi történik.

Jaxon magát a Katmere-t használja fel arra, hogy megállítsa őket. Ami azt jelenti, hogy sokkal többen vannak, mint gondoltuk.

Macyhez fordulok:

– Mindjárt kifutunk az időből!

Macy bólint, továbbra is villámgyorsan mozgatja a kezét, a portál pedig alakot és színt vált előtte. Egy utolsó mozdulatot követően felkiált:

– Kész van!

– Nyomás! – harsan fel Byron hangja. – Nincs több időnk!

Úgy érzem, kétfelé szakadok. Nem várhatják el tőlem, hogy itt hagyjam Hudsont és Jaxont. Képtelen vagyok rá. Nem sétálhatok el csak úgy a páromtól, remélve, hogy túléli. Hogy is gondolhatják, hogy meg tudom tenni?

De nincs idő mindezt elmondani Byronnak, mert a Katmere vészesen reng. Az egész épület szó szerint remeg, a falakon hatalmas repedések nyílnak, felülről kövek esnek le, és hangos csattanással csapódnak a földre.

– Szentséges ég! – leheli Flint, a szeme tágra nyílik a rémülettől, ahogy az enyém is. – Tényleg megteszik. Le fogják rombolni az iskolát.

A gondolat olyan, mint egy tőrdöfés a szívembe. Na persze, ha arra gondolok, hogy elveszítem Hudsont vagy Jaxont, az egyenlő egy atomrobbanással.

– Menjetek! – mondom a többieknek. – Én megvárom…

Elakad a szavam, és kiszakad a levegő a tüdőmből, mert Eden egy határozott mozdulattal belök a portálba.

19.

Kóstolj bele a szivárványba

Megtántorodom, a karommal hadonászok, úgy érzem magam, mint egy szélcsengő a viharban, olyan elkeseredetten próbálom visszanyerni az egyensúlyomat.

De már túl késő. Eden erősen és precízen lökött meg, ezért háttal zuhanok a portálba. Kiderül, hogy ez még rosszabb, mint a szokásos, fejjel előre módszerem, mert így még kevésbé tudom irányítani a testemet.

Úgy érzem, egy örökkévalóságig zuhanunk, de valószínűleg csak néhány másodpercig lehetünk Macy pszichedelikus, szivárványos portáljában. Minden boszorkány portálja más kinézetű és érzetű, ezért van olyan sok fajta a Ludares-pályán, az unokatestvéremé pedig mindig hatalmas, szikrázó szivárványokkal teli. Ami nem igazán meglepő, és általában nem is bánom, de most, hogy akaratom ellenére hátraszaltózom benne, olyan, mint egy rossz véget ért cukortúladagolás.

Amikor a portál végül kiköp, egy kemény, hideg, fehér márványpadlón találom magam. Zuhanás közben megfordultam, így az arcomra esem.

Gondolatban feljegyzem magamnak: soha ne panaszkodj amiatt, hogy fenékre esel, mert arccal előreesni, miközben kiterülsz, mint egy elütött béka, rohadtul nem jó móka.

Néhány másodpercig próbálok levegőt venni, aztán nagyot nyögve megfordulok, és egy fehér, faragott mennyezet tárul elém, kacskaringós vadvirágokkal és díszes indákkal.

Csak pár másodpercig töprengek azon, hol a fenében lehetek, majd Eden zuhan ki mellettem a portálból… és természetesen talpra érkezik. Nehéz megállnom, hogy ne vicsorogjak rá.

Újabb feljegyzés magamnak: sose bízz egy viselkedésproblémás és ijesztően jó egyensúlyérzékkel megáldott sárkányban.

– Ez meg mi a franc volt? – kérdezem dühösen, és félrelököm a kezét, amikor felém nyújtja, hogy felsegítsen. – Nem volt jogod hozzá…

– Minden jogom megvolt hozzá – vág vissza. – Nem akartál beugrani a portálba, pedig muszáj volt.

– Hudson és Jaxon…

– Hudson és Jaxon a létező két legerősebb vámpír a világon. Elbánnak ezzel… feltéve, hogy nem vonja el a figyelmüket az, hogy miattad aggódnak. – Ellép az útból, mert ekkor Mekhi érkezik a portálból. – Azzal, hogy eltávolítottalak onnan, megkönnyítettem a dolgukat.

– Igaza van – helyesel Mekhi, és ő is a kezét nyújtja, hogy felsegítsen. Ezúttal elfogadom, és ügyet sem vetek Eden néma méltatlankodására. Hagyom, hogy Mekhi talpra állítson, aztán a többiek is egymás után kizuhannak a portálból.