Copyright © Kiss Ildikó Judit, 2025

Copyright © Jaffa Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv Tillai Tamás

Szerkesztő Gaborják Ádám

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó www.jaffa.hu

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-687-197-0

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Tartalom

Előhang

Három nap

Mesélj nekem az emberekről

Anya mindjárt jön

Barnabás horkol

Elmúlni csöndben

Hogyan mondjam el

A mi Pannink

Édes napok

Szerencsés kislány

Főbenjáró bűn

Férfi létemre

A múlt maradjon múlt

Hazudtam neked

Majd

A fogas

Kuvaszok őrizték

A lét illanása

Szia, szívem

Két perc

Minden jó lesz

Anyámnak, nagyszüleimnek,

köszönöm, hogy jól szerettetek.

Előhang

Azt álmodtam, hogy anyám nem szeret.

Egy autóban ültünk, mindketten a hátsó ülésen, szeltük át a várost, egy szót sem szólt hozzám, elfordította a fejét, kifelé nézett, bámulta a városrengeteget. Amikor a lakásába értünk, szólt, hogy ne nyúljak semmihez, mert drága holmijaik vannak, és legyek kedves az új férjéhez. Amikor bemutatott neki, hogy ez itt a lányom, azt is hozzátette, hogy nem kell sokáig kerülgetniük, csak egy éjszakát maradok. Zavarta anyámat a jelenlétem. Idegenkedve méricskélt, és amikor elújságoltam, hogy harmadik lettem a budapesti szavalóversenyen, kinevetett. Majd megmutatta az érkező kishúgom szobáját – akkor vettem csak észre a hasát –, sárga lufis tapéta volt a falon, meg puha szivárványos, kisállatos párnák a fehér rácsos ágyban, ami mellett egy olyan nagy plüssmaci ült a pelenkázón, amilyet mindig is szerettem volna. Neked nem volt ilyened, mi? Anyám rám kacsintott, s a fülembe súgta, hogy nem mindenkinek jár.

Ezt tizenegy évesen írtam a naplómba. Rettenetesen zokogtam emiatt az álom miatt, anyámnak többször el kellett ismételnie, hogy soha nem bánna velem így, mert a világon mindennél jobban szeret. Nem mertem neki elmondani, hogy azért sírtam, mert álmomban ő apu volt.

Apám többször meghalt, amikor gyerek voltam.

Egyszer kimentett a Dunából, és úgy, hősiesen, miattam. Aztán volt katona is, ártatlanokat védett Boszniában, s odaveszett egy lövöldözésben. Meg volt gyengeszívű áldozata gyermekkori tragédiáknak, és szívbetegség vitte el, amikor még baba voltam. Másokért dolgozó kutató is volt, egy távoli vidéken, aki egy nap majd egy gyilkos kortól menti meg a világot, és én nem bánom, hogy nincs velem, mert rettentő büszke vagyok rá. Hős volt, bátor, szerethető és erős minden válaszomban, amikor róla kérdeztek. Kitaláltam bármit, csak ne kelljen az igazat mondanom, hogy nem kellettem neki, nem tudott velem mit kezdeni, s a leggyakrabban azt hallottam tőle, hogy ha fiú lennék, akkor jobban tudna kötődni. Ötéves koromban kijelentettem anyámnak, hogy tudom, hogy apa nem szeret engem, nem kell mást mondani. A felnőtté válásom egyenesen nyilalló útján anyám még próbált meggyőzni arról, hogy apám csak áldozata valaminek, nem ellenem szól, hogy nincs az életemben. Másképp éreztem. Egyetlen enyhítő körülménynek csak azt tudtam volna elfogadni, ha halott lett volna. Ő viszont élt, és fütyült arra, hogy létezem.

Tegnap este, végre elővettem a naplóimat. Három hete hoztam el őket, de sehogy sem tudtam rászánni magam, hogy kinyissam őket. Évekig voltak a padláson, a nagyszüleim házában, a tulipános ládába zárva, amiben régi fényképek, egy ékszeres doboz egy pár gyöngy fülbevalóval, egy dédanyámról (sminktelenül, bubifrizurával, szipkával a kezében) készült fénykép ezüstkeretben, és nagyanyám levelezései mellett a mennyasszonyi ruhája és kesztyűje is lapult, meg az a csillagos Tokarev, amiről csak egyszer beszéltünk életemben. A naplók selyempapírba voltak csomagolva, s ugyanolyan madzaggal átkötözve, mint amilyen a spájz polcain sorakozó befőttesüvegek száján tartotta a celofánt a csavaros tetejük alatt. Nagyanyám gondos kezeit jelezte, hogy többször is körbetekerte a pakkokon a kenderfonalat, végül erős masnit kötött rájuk, amivel könnyedén emelhető lett a stósz. Gyerekkoromban szinte mindennap följegyeztem a gondolataimat, a dolgokat, amiket akaratom ellenére láttam, és a történeteimet is ezekbe a naplókba írtam, mindegyik fölött az állt, hogy ez most nem igaz, vagy később, az évek múlásával csak annyi, hogy emni. A hátam leszakadt, mire lekerült a láda a meredek lépcsőn, a szomszéd elkért tízezer forintot a segítségéért, amit kénytelen voltam igénybe venni, mielőtt bármelyik rokon bejut a házba. Az autóm platójára még plusz háromezeréért tette föl. Fizetnem kellett, nem találhatta meg senki a leveleket, sem a pisztolyt, el kellett tűnniük a padlásról. Nagyanyám ezt kérte tőlem. Meg azt, hogy a levelezést én se olvassam el, legyen nekem elég az, amit ő mesélt a tartalmukról. A ládát még az apja készítette. Egyik fülére süket, furcsa ember volt, elmondásai alapján szerintem autista lehetett, eléggé jól funkcionáló, mégis más, nem átlagember. A háborúban veszett oda, a másodikban, ennyi maradt belőle, ez az indigókék alapon piros virágos láda, a két fehér galambbal a kulcslyuk mellett, meg a nagymamám persze, aki a kilenc lánya közül az egyetlen volt, aki megérte a kétezres éveket. Akkor láttam őt utoljára, amikor az utolsó közös hétvégénk után búcsúzásként végigsimított a tulipános láda oldalán, mintha csak azt nézné meg ujjaival, hogy mennyire poros.

Kislányként elhittem, hogy egy nap író leszek. Úgy gondoltam, majd hasznomra lesznek a naplóim, a jegyzeteim, azt hiszem, ezért is írtam őket olyan megrészegülten. Az meg sem fordult a gondolataimban, hogy kit érdekelne egy kislány vagy egy tinilány agymenése. Felnőttként körbefont a szükség, bölcsészkar ide vagy oda, nem lettem irodalmár, minél többet tanultam róla, az írás annál inkább elveszett bennem. Azt gondoltam, nem vagyok rá érdemes, egy magányos kislány gyermeteg álma volt csupán. Később úgy éreztem, hogy vannak dolgok, amiket nem mesélhetek el, nem írhatok meg, mert egyszerűen nem lehet, az szentségtörés lenne. Most már nem így van, de eltelt a fél életem, lassan ott tartok, hogy örülök, ha valamit egyáltalán érzek. Na jó, némileg a fele alatt járhatok, ebben a családban a nők sokáig élnek, kilencven, száz évig is akár, a férfiak viszont kikopnak mellőlünk, elfakulnak, ki tudja, talán egy nap ennek a miértjét is megértem.

Megint hajnalban ébredtem. Fél négykor kipattant a szemem. Márk békésen szuszog mellettem. Bármit megtennék érte, de félek, hogy nem tudom úgy szeretni, ahogy neki az jó lehet. Attól tartok, későn találkoztunk, már elromlott valami idebent. Ő odaadó, megbocsátó, figyelmes, én meg… én sokszor durvának hatok, védem magam a pontosan nem tudom, mitől. Ahogy lélegzik, kis buborékot formál a szája belül, hallom, ahogy kipukkad minden levegővétellel. Nem érek hozzá, csak figyelem, ahogy megemelkedik a meztelen mellkasa, persze leginkább a vállait veszem észre, mi mást. Izmos, kidolgozott, napsütötte és nagyon tetovált. Annyira vad és szenvedélyes tud lenni, s olyan erősen fog, tart és ölel mindig, különösen szeretkezés közben, amitől teljesen elvesztem az eszem. Sosem volt ennyire férfi a férfi mellettem, és soha nem beszélt velem senki olyan szépen, annyira figyelmesen, mint ő. Fogalmam sincs, mit eszik rajtam, inkább nem gondolok bele, hogy flúgos lehet, hogy egy ilyen nővel leállt, mint én. Nem vagyok egy szupermodell, ezt lássuk be. Amióta az eszemet tudom, mindig volt rajtam öt-hat kiló fölösleg, ami mostanság itt-ott picit remegni kezdett, ha gyorsabban megyek. Alig pár éve még feszes volt minden. A szám, ha nem is csak egy csík, de vékonyabb, a szemem barna, a hajam is, bár hosszú és sok is, azért az valami, legalább. Az orrom egyenes, semmi különös vagy szembeötlő nincs rajtam. Talán az arccsontom egyedibb vagy a fejformám, nem is tudom, lehet, hogy csak nagy. Kedves sem vagyok mindig, legfeljebb az idegen öregasszonyokkal a piacon, meg azzal, aki élete java részében a ház előtt üldögél a padon. Aki közel akar jönni, úgy igazán beljebb bennem, azzal gyakran vagyok érces, mintha el akarnám ijeszteni. Nem tudatos ez nálam. Reflex lett, hogy horzsolom azt, aki szeretni merészel. Azt szoktam meg, hogy nem kellek, vagy ha igen, nem tudnak bánni velem, legtöbbször nem vagyok elég, olykor meg túl sokra sikeredem. Van, hogy oda nem illőt mondok, vagy semmit sem, amikor valamit mégiscsak kellene. Utálom, ahogy fölnevetek, idegen olyankor a hangom, és nem vagyok társasági ember. Zavarba hoz, ha néznek, jobban szeretem, ha nem látnak az emberek. Túl sok szart cipelek, és abszolút nem tudom, hogyan kell finom nőként viselkedni, sosem volt rózsaszín felhő a fejem felett. Néha titokban, amikor nem tudok aludni, a világháló valamelyik színpadán nézem azokat a kipiláteszezett, szálkás nőket, akiknek smink nélkül is tökéletes az arcbőrük, ívelt formájú a szemöldökük, vastag a szájuk, vékony a derekuk, és jó ízlésű otthonaik vannak, benne dekorált asztallal és frissen sült egészséges süteményekkel, legalább két, de inkább öt gyerekük van, férjük és elégedett gyöngymosolyuk. Ilyenkor mindig erősen győzködöm magamat arról, hogy Márk mindenképpen jobbat érdemelne nálam. Összeszedettebb, csinosabb, kedvesebb valakit. Valaki mást, aki nem én vagyok. Hála az égnek, nem jut eszébe olyan marhaság, hogy megkérje a kezem, amilyen őrült, biztosan gondolt már rá, én meg mondhatnék igent, nemet nem mernék, mert akkor meg kellene tanulnom, hogyan éljek nélküle.

Nem érek hozzá, nem akarok berontani a világába. Szeretem nézni, ahogy alszik. A reggeleken, amikor kinyitom a szemem, és nincs az arca az enyém mellett, forró görcsöt érzek a gyomromban, meg azt, hogy semmi sem jó igazán, ha ő nincs benne minden ébredésemben. Biztosan szívesen hallaná ezt tőlem, csak kimondani nem megy. Tegnap este is összeszólalkoztunk, teljesen bepörgött a ládától, a naplóimtól, meg hogy akkor most végre megtudhat többet a családomról a sok fényképnek hála. Idegesített a lelkesedése.

– Lehet, el kellene égetnem az egészet.

– Eszedbe ne jusson!

Szeretem a meghökkenését, ahogy homlokráncai alatt fölhúzta a szemöldökét, s visszakérdezett, hogy ugye nem mondtam komolyan. Elégtételt éreztem, én mindig bekajálom a leglehetetlenebb állításait is. Sokszor mondja, hogy hihetetlen, milyen naiv tudok lenni. Oldalba löktem a könyökömmel, leolyanhülyéztem, hogy felvetődött benne. Megölelt, lefogott, megnyalta az orrom hegyét büntetésképp, amiről tudja, hogy utálom, de igazából imádom, mert ez a mi kis játékunk, majd odament a ládához.

– Nem láttam még ilyet. Van benne titkos rekesz?

– Ez csak egy faláda, nincsenek titkai.

Persze tudtam, hogy ez nem igaz, más sem volt abban a ládában, mint titkok. Nagyanyámé, nagyapámé, dédszüleimé, anyámé, a naplóim, amelyekben elrejtettem a nekem elmesélt történeteket, meg amiket kilestem, vagy megláttam akkor is, ha nem akartam, és az enyémeket, amikről sokszor hazudtam azt, hogy kitalációk, emnik.

– Hol a kulcsa?

Nem adtam oda neki. Nem akartam, hogy kinyissa, kivettem belőle pár naplót, mielőtt hazaért, a többire most nem volt szükségem. Bántotta Márkot, hogy alig beszélek magamról, hogy nem mondok szinte semmit a gyerekkoromról, hogy nem engedem be. Egyszer felindultan már a fejemhez vágta, hogy ilyet amúgy is a férfiak csinálnak, és ők eleve nem szoktak kuncsorogni a nőnek, hogy az mondjon el dolgokat, ez fordítva jellemzőbb, nem nézek romantikus filmeket? Igaza volt, hiába próbálta elviccelni, s kért elnézést később, hogy nem sürgetni akart, tudom, hogy sokkal jobban meg kellene nyílnom előtte, csak nem tudom, hogyan kell másképp csinálni, mint így, eddig nem volt kíváncsi rám senki sem, mármint aki számított, nem, a többiek meg beérték a féligazságokkal meg a majdokkal. Nem tudok mit kezdeni a helyzettel, hogy itt van ez a csodálatos férfi, akiről minden porcikámban érzem, hogy tényleg szeret.

Néha szeretném, ha a bőrömbe bújtathatnám, csak egy kis időre, hogy jobban megértsen. Lásson engem a saját szememmel, és érezze, mennyire szeretem, vagy miért imádom vadul, esetleg utasítom el jéghidegen, s eleve, tudja, hogy mi megy bennem végbe, amikor utálok valamit, örülök, haragszom, amikor egy másik nőre irigykedem a telefonom kijelzőjén, hogy egyáltalán irigységről szól-e az egész, vagy arról, hogy önmagamnak sem vagyok elég. Akarom, hogy tudja, érezze a női létet, hogy mi történik velünk, amikor elnyomjuk magunkat, hogy gondoskodhassunk másokról, hogy nekünk ez mitől automatikus reakció, miért van bennünk az, hogy szolgálunk férfit, gyereket, szülőket, Marika nénit, aki bottal jár, és nincs senkije, hogy a mi karrierünk mitől nem olyan, mint egy férfié. Hogy miért nézünk le a földre, kicsit oldalra, amikor kimondjuk, hogy nem, nincsen gyerekünk, vagy van, de olykor lehúznánk a klotyón, mert ordít, meg beszarik, meg nem ismer más szót azon kívül, hogy anya, aztán meg elfelejti, hálátlanná lesz, pénz, kaja és tiszta ruha legyen, meg a legújabb telefon, de imádjuk, ahogy a férfit is, aki mellettünk van, csak a szexre már nincs erőnk, meg a hüvelytorna sem működik, mert nem csináljuk elégszer, és igazából, ez az egész túl van tolva: hogyan legyél olyan nő, akit nem dob a férje egy fiatalabbért, ami igazából halleluja, menjen Isten hírével, legalább nyugis lesz a menopauza. De ha nem is kell minden nőt megértenie, jó lenne, ha legalább azt tudná, hogy miért nem tudok megállni a tükörrel szemben, meztelenül, s csak nézni, csodálni magamat, ahogy ő teszi minden apró részletemmel, miért vágok azonnal pofákat, fordulok oldalra, húzom be ezt, tolom ki azt, miért van a bőröm alatt, hogy nem fogadom el a testem, és főleg miért van bennem félsz, de legalábbis egyfajta tartás, ha egy idegen férfi túl közel jön mögöttem, mondjuk, egy sötét parkolóban, és miért privilégium, hogy egy férfi nem érzett soha semmi hasonlót, amikor Gizike tipegett mögötte egy sikátorban.

Sarokba szorítva éreztem magam attól, hogy Márk mindent akar belőlem, és nem érti, hogy magamé sem vagyok teljesen, nem nőttem bele még a saját bőrömbe, himbálódzik rajtam az én, nem tiszta a kép, hogy ki vagyok, miért lettem ez a működéshibás nő, de amikor vele vagyok, azokban a pillanatokban elengedek mindent, úgy érzem, nem menekülhetek, nem bújhatok el az érzés elől, amit ő nagy szavakkal illet, én meg kicsit messzebbről hallgatom, mert kimondani nem merem.

Durván reagáltam, amikor másodszorra is a kulcsot kérte, meg is jegyezte, hogy pokróc vagyok megint. Későn feküdtem mellé, óvatosan, a bűnösök lopakodásával, pont úgy, ahogy később kiosontam, miközben sejtettem, hogy felébredt a matatásomra, miközben a lábammal a papucsomat kerestem, csak ő nem akarta még elkezdeni a napot.

Gabi arcával magamban lépek az íróasztalomhoz, régen nem gondoltam rá ilyen élesen. Mindig csak futólag jutott eszembe, aztán elhessegettem. Nem tudok tenni ellene, bennem lebeg életem minden napján. A laptopom csukva van, az almája leragasztva Woolf egyik képével. Akárhányszor ránézek, a volt professzorom jut eszembe. Egy író ír, és nem flancol, nem rákészül, nem arról elmélkedik, hogy írnia kellene, meg mit szabad és mit nem. Aki így tesz, az egy irodalmi ficsúr, semmi keresnivalója nincs a betűk közelében. Emlékszem, milyen mérges voltam, amikor kérdésemre, hogy az ilyen írónők is ficsúrok-e, azt felelte, hogy itt nincsenek nők, csak írók meg nem írók, akik csak hiszik magukról, hogy azok. A kislányok, a nők nem tudnak írni, amelyik tud, annak mindenképp tudnia kell férfinak is lennie, mert az írás férfidolog. Olyanoké, akiknek nem kell gyerekre, férjre, családra is gondolniuk, a vacsorára meg az otthonra, vagy arra, hogy leborotválják a lábuk, jól álljon a hajuk, és nem kell azzal sem foglalkozniuk, hogy fürödtek-e aznap, mennyit ittak, cigiztek, hogy még mindig köntösben vannak, pedig már este hat, mert mindig a sztori az első, a szöveg, tehát az író legtöbbször őrült, egy állat, nem pedig nő. Akkor gyűlöltem őt, felháborodtam, kikértem magamnak, de mostanában, amióta újra írok, azt gondolom, igaza lehetett. Sokszor érzem, hogy égeti az ujjaimat a billentyűzet, mintha megszállna az ördög, nem figyelek semmit, elszáll az agyam, a tudatom, nincs kontroll, nincs Márk, se Istenem, se senki más. Csak írok, visz a történet, nem is mindig tudom, hová, nem én írom, írja magát, néha úgy érzem, engem is, kivérzek, kivéreztetek, és amikor később visszaolvasok, akkor látom, hogy szétcincáltam anyám, apám, minden ismerősöm, és magamat leginkább, de az kit érdekel, én nem sértődöm meg magamra. Az a bizonyos szentségtörés viszont, amit elkövetni képes vagyok, élesen vág, mar, ízekre szaggathatja minden emberi kapcsolódásom.

Apám azóta vágott ki végérvényesen az életéből, amikor tizenhárom évesen megmutattam neki első szövegem, ami megjelent az iskolaújságban. Nem tetszett neki, amit egy elhanyagoló apáról írtam, azzal viszont semmi baja nem volt, hogy az ihletett meg, amikor azt mondta néhány évvel korábban, hogy ha anyámmal valami történik, ők nem tudnának vállalni engem, náluk helyem nincs. Írtam egyszer egy novellát Gabiról is, amit nagyanyám noszogatására elküldtem egy magazinnak, csak heccből, azt mondogattam magamnak, hogy játéknak szántam, de reménykedtem mégis, hogy tetszeni fog, aztán meg is jelent, pedig egy egész nívós irodalmi lap volt, nem értettem, hogy lehetséges, hogy lehozta a szövegem. Azután sem éreztem nagy valakinek magam, csak örültem, hogy valami maradt Gabiból általam is ebben az életben. A sztori egy ikerpárról szólt, két fiú, a hülye ronda és a szép zseni, utóbbit szerette az apja, előbbit annyira nem, az anya meg félredugott a szomszéd Ferivel, aztán egy nap a szebbik sráccal történt egy tragédia. Nem derült ki, mi volt pontosan az oka, csak sejteni lehetett, valószínű, nem bírta a nyomást. Ahogy én is csak sejtettem, hogy Gabi miért tette. Nem így akartam megírni a sztorit, Gabiból hőst akartam csinálni, nem kisfiút, és főleg nem ilyen véget szántam neki, de ez történt vele az életben is. Haragudtam rá, hogy itt hagyott, és magamra, mert bár tudtam, hogy nehéz otthon a helyzete, azt nem vettem észre, mitől szenvedhetett olyan nagyon, hogy a megoldás, amit talált, végül maga a kiút lett. Ő volt az egyetlen barátom, a másik legfontosabb ember abban a sokszor megalázó gyermekkorban, amelyikben éltem, és nem bízott bennem, nem mondta el, mi bántotta, helyette magamra hagyott. Utálom, hogy ilyen önző vagyok. Azt hiszem, azért is vettem elő a naplókat, hátha megértem belőlük, miért lettem ilyen, talán még Gabit is, s megtalálom a módját, hogy ne veszítsem el Márkot.

A hétvégét, amikor elhoztam a ládát, a nagyanyámmal töltöttem. Régen nem találkoztunk előtte, eltelt három hónap is. Nem volt időm elmenni hozzá, pont ahogy az összes többi fiatalnak, aki nem akar leutazni a poros mélyvidékre, hogy az idősekkel töltsön pár órát. Pedig én szerettem a nagyszüleimmel lenni, beszélgetni velük, csak amióta nagyapa meghalt három éve, minden jobban fájt. Kétnaponta fölhívtam a nagyanyámat, akár háromnegyed órára is. Sokszor hívtam receptekért, amikre semmi szükségem nem volt, alig főztem, Márk szakácskodott folyton, de szerettem hallani, hogy fontosnak érezte magát, meglátogatni mégis nagyon nehezemre esett. Pedig abban a házban lettem nő. Anyám is ott nőtt föl, ott élte élete első tizennyolc évét, híd lehetett volna köztünk, hogy az a ház mindkettőnk otthona volt. Igazi otthon. Családi találkozások helyszíne, a karácsonyoké, a kerek születésnapoké, a húsvété, és persze a temetéseké is, amikor összejöttünk mind, testvérek, első és sokadik unokatestvérek, nagynénik, nagybácsik, férjek, feleségek, azok szülei, testvérei. Nagyapám építette a házat, meg a fivére és a nagybátyám, akié az első tor volt, amikor még nem értem el a kredenc felső ajtaját. Nem emlékszem tisztán rá, mármint a temetésre, csak arra, hogy papám könnyei ömlöttek, nagyanyám és anyám rettenetesen összetört, a rokonság is megrendült, sokkot kapott, hogy olyan fiatalon távozott, némelyük inkább csak a nyitott koporsótól, amiről évekig pletykáltak, hogy milyen otromba döntés volt Gábor nagybátyám fiaival szemben. Biztosan írtam erről is, sőt, azt gyanítom, kerekítettem egy groteszk emnit belőle. Aztán egyre sűrűbbek lettek a temetések, nagyszüleim testvérei sorra mentek előre, ahogy Mamika mondta, jött néhány esküvő, a válások visszhangja, ítélkezések miatti ütközések meg a titkolózások, amiket nem mondtunk el másoknak, mégis elkotyogtuk magunk között. Gyermekkorom meghatározó éveit ebben a lócitrommal tapasztott vályogfalas, vitlifás tetejű parasztházban töltöttem. Miattam hozzáépítettek egy modernebb részt téglából, hogy legyen saját szobám, mégse az ő szobájukból nyíló belső szobában lakjak már, ahol saját gyerekeik nevelkedtek. Jó volt a nagyszüleimmel élni, mindig szeretetteljes és biztonságos, de nem felejtette el velem, hogy nem volt helyem máshol.

Három nap

„vannak vidékek gyönyörű

tájak ahol a keserű

számban édessé ízesül

vannak vidékek legbelül

szavak sarjadnak rétjein”

(Kányádi Sándor: Előhang)

(Addig nem látott már el)

Nem vette észre, hogy az út végén vagyok. Öregesen battyogott a ház előtti rózsabokrok felé, magába görnyedt, karjait összefonta maga előtt. Úgy ölelte magát, mintha csak védte volna a közepét. Az öregek magánya érződött róla, cipelte benne az összes nőét, akikbe beleragadt a szeretet, miután elvesztették a gyermeküket. Mindig kiment a virágait babrálni, így figyelte az érkezésem, a bokrok aljához hajolva, metszegetés közben. Azt hiszem, csak a nagyszülők tudják így várni az embert, mintha a legnagyobb dolog lenne az életükben, ha eljönnek az unokák, amire természetesen nagyon sok süteménnyel és finomságokkal készülnek. Amikor fölismert, a bizonytalan pillantása csodálkozásba villant, majd örömmé változott, hogy már ott vagyok. Megszűnt körülöttünk a falusi útszél, a léptünkre pipacsos árokba ugró szöcskék, a távoli kutyacsaholás, csak a póznán fészkelő gólyákra néztem föl, mint minden tavasszal. Évek óta figyelték minden találkozásunk ölelését, s nagyszüleim pityergős integetését, amikor mennem kellett. Örült nekem, s azt ismételgette, hogy ez lesz életünk legjobb hétvégéje.

Nem tudtam válaszolni. Mit is mondhattam volna, hisz azért mentem haza, mert fölhívott, hogy jöjjek, amilyen gyorsan csak lehet, nincs sok hátra, és el akar búcsúzni rendesen. Fogalmam sincs, miért hittem neki, csak tudtam, hogy igazat mond. Nem volt beteg, hiába kérdeztem rá háromszor is, azt mondta, semmi olyan nyűgje nincs, ami az ő korában nem normális. El sem tudom képzelni, honnan tudhatja előre az ember, hogy meg fog halni. Honnan érezheti, hogy idő van. Talán sokat kell élni hozzá, és nagyon kell akarni a halált. Mamikám akarta. Többször mondta papám halála után, hogy még megvárja, hogy én teljesen jól legyek, biztos akar benne lenni, hogy úgy hagy itt, hogy nem omlok össze, amikor ő már nem lesz. Ne szomorkodjál majd sokat, Lyányom, csak kicsit, annyit kell, de tudjad, ez az élet rendje, mondogatta. Lehet, a halálnak vannak előjelei, amikről nem beszélnek az idősek, álmodnak, hallucinálnak, ha úgy tetszik, vagy csak érzik, nem tudom. Márk felől érdeklődött, miközben kávét tett a tűzre, hogy jól van-e, hogyan fogadta, hogy eljöttem a hétvégére, ugye nem mondtam el neki, miért, nem akarná, hogy aggódjon érte. Bólogattam, hogy megértően fogadta, és persze hogy nem tudja a miértet, ölelését küldi, de ez nem volt igaz. Csak egy üzenetet hagytam, hogy nagyanyámhoz mentem, vészhelyzet van, vasárnap délután jövök. Nem baj, ha azt hiszi, hogy seggfej vagyok, mert többre nem tellett, hagyjon csak el, okos döntés lenne. Nem volt szívem elmondani nagyanyámnak, hogy szerintem nem vagyok alkalmas párkapcsolatra, szeretem Márkot, de többször távolra kívánom magamtól, hogy védjem, mert defektes vagyok, menekülnék, de nem tudok. Még nem értem igazán, mi bajom. Hazudtam nagyanyámnak, azt akartam, hogy boldognak tudjon, elégedettnek, hogy ne aggódjon miattam, csak arra figyeljen végre, ami neki jó.

Most is megkérdezte, ahogy évek óta mindig, hogyan bírom meginni a kávét minden nélkül, majd hozzátette, hogy ezek a fiatalok meg a furcsa a szokásaik. Szeretettel mondta, inkább kíváncsian, nem értette, hogyan lehet jó az bárkinek, amiről meggyőződése, hogy nem az. A kávé csak sűrített tejjel volt jó. A kérdésére, hogy hoztam-e az írásaim, bólogatok. Nem akartam fölolvasni neki, a témák miatt, amiket nem biztos, hogy értene vagy jól fogadna. Márk egyszer azt mondta, ne legyenek előítéleteim, azért, mert egy falusi asszony a nagymamám, attól még pontosan láthatja az életet. Ő is volt fiatal, élt háborúban, egy csomó dolgot látott, segíthet abban, hogy jobb író legyek. Agyamra ment az a férfi, hogy mindig tudta, mit kell mondani, kiborított ezzel, mégis imádtam, tökéletes volt, támogatott és hitt bennem, ahogyan én nem voltam képes, ambíciónak hívta azt, hogy írtam, meg céloknak. Profot megszégyenítően érvelt, hogy nem vagyok gyáva kislány, erős nő vagyok, aki író, tehát írjak. Na, ne mondd! Nő nem lehet író!

– Biztos, hogy az én novelláim a fontosak ezen a hétvégén, Mamika?

– Bizony, biztos. Nem akarok úgy meghalni, Lyányom, hogy nem ismerem, miket írtá. Meg vannak dógok, amiket el kell mondanom, lehet írol azokró is.

Látta, hogy ettől megrémültem, odajött az étkezőpadhoz, ahol nagyapa helyén ültem, átölelte a vállam, megpuszilgatta a homlokom, pontosan ugyanúgy, ahogy azóta tette, amióta magasabb lettem nála, és csak akkor ért fel, ha ültem, s azt mondta, hogy semmi sem fontosabb neki nálam. A sírás kerülgetett, pedig csak tíz perce voltam ott. Remek kilátások, jó hétvége lesz ez valóban, ötpercenként fog megsiratni ez a drága törpe kis öregasszony, de az irónia sehogy sem védett meg attól, hogy az egyetlen ember, akinek elhittem, hogy tényleg a legfontosabb vagyok neki, azért hívott magához, mert meghalni készült.

– Körvonaltalan vagyok, Mamikám, fakó, megfoghatatlan, nem biztos, hogy szeretném, hogy tudd, miket írok.

– Lyányom, ilyen sületlenséget hogyan az Istenbe mondhatol? Te fakó? Az egész falu a te novelládról beszét abban az újságban! Hogy az milyen erős és kemény vót, mintha tényleg fiú írta vóna. Nagyon jó vót, mint egy film, fájintosan láttam magam előtt. Na, jóvan, az írásokra visszatérünk, most inkább egyé valamit, gyorsan még ebéd előtt, sütöttem kapros-túrós pitét, a kedvenced, olyan gebe vagyol, nem lehetsz nyeszlett jankó.