TOLNAI LAJOS

AZ ÚJ FŐISPÁN

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

ELSŐ KÖTET

A MEGYE DACOL ÉS HA KELL: MEGHAL

Mint egy kis hollósereg, úgy húzódik lassan, de mégis zúgva egy csomó feketeruhás ember a felső városrészből a főispáni palota felé. Amint egy-egy ily résztvevő csatlakozik az atillás, süveges, fényes magyarcsizmás (de közbe-közbe egy-egy németnadrágos) tömeghez, a vezér megáll, felüti büszke magyar fejét és mellét verve, néhány haragos szóval elmondja a botrányt, a miniszteri durva önkényt, a megye jogos követelését és az illetőt, miután annak fejcsóválásaiból és hümgetéseiből meggyőződött igaz hazafiságáról, beosztja a küldöttségbe.

- Ezt a megye nem hagyhatja annyiban.

- Nem, alispán úr - dörmög örömmel egy vén, hosszúhajú, örökös ellenzéki nemes, sovány, száraz arccal, de a legnagyobb elhatározással minden jövendőkre való nézve.

Újabb notabilitások sietnek föltartott bottal vagy kézzel az oldalutcákból, hogy: kérem, kérem.

Az alispán úr, a szükséghez mérve, új mondókában jelzi a nagyszerű rohamot, az elérendő célt, mely nem lehet más, minthogy a minisztert meg kell tanítani.

- Meg kell tanítani! - kiált tele szájjal, mely egész sárga gyermeki száj, egy kis tiszteletbeli aljegyző.

A fiú maga is elbámul a merész szón, de most, aki hazafi, így beszél.

S a fiúk hazafiak akarnak lenni, mint a kis leányok gyorsan asszonyok.

Az impozáns menet, melynek nézésére minden kereskedő és mészáros odaugrik az ajtóba - a főispáni palota alá ér.

- Uraim - állapodik meg a karcsú, majdnem gyermek kinézésű alispán - reménylem, mind itt vagyunk. Meg kell törnünk a vén Csákót.

Néhányan a bátrabb ellenzékiek közül nevetnek a csúf szóra és derülten pödörgetik a bajuszukat.

A vén Csákó, a vén Csákó, olyan sokszor hangzik, hogy az ember nem tudja: ez a nagy küldöttség vajon nem-e valami istállóba készül.

- Egy szívvel, egy szájjal követelnünk kell - folytatja az alispán a beszédet is, a szemlét is, - hogy a Csákó vagy vonassa vissza a miniszterrel a rendeletet s a tót Zácsek, akit a megye elcsapott a szolgabíróságból, menjen, amerre szeme lát, vagy jelentse be, hogy egyhangúlag lemond állásáról és a főispán is azonnal a miniszter elé vágja lemondását. Meg kell mutatnunk, hogy a megye úr s a régi vér teljes erejében dolgozik az igaz hazafiakban.

- Helyes, kedves alispán öcsém - szorítja meg egy tisztes bizottsági tag az ifjú alispán leányos, vékony, gyenge kezeit.

- Hát maga mit szól, doktor úr? - fordul az alispán a megyei főorvoshoz, egy kisded törpe, de földig érő emberkéhez.

- Én nem szólhatok, nekem sok gyermekem van...

- Tudom, a doktor a Csákó embere, magának királyi tanácsosság kell, mint a vén Szorítsd Lászlónak. Maga egy királyi tanácsosságért eladná az egész megyét.

Az öreg doktor szeretett volna odakiáltani az alispánra, hogy: gyerek, fogd be a szádat - de, mert csakugyan sok gyermeke volt s a választás az alispán gazdag rokonságától függött és mi tagadás, egy kis gyönge tanácsosságra is vágyott a lelke fenekén - hát úgy tett, mint aki nevet s akinek szörnyen tetszik ez a szép csákós mulatság.

Csákót így, Csákót úgy, Csákóval ezt, Csákóval azt - hangzott hol ékesen, hol dörmögve, de mindig demokratikus jóízűséggel a széles kapu alatt, miközben a menet húzódott fölfelé.

Ott ballagott három-négy kövér úr közé szorulva az árvaszéki elnök, egy szegény, beteges ember, alig bírva erőtlen vállait vonszolni és sok nélkülözéssel élő terhes családjára gondolt.

- Istenem, - mormogá magában - csak nem hallotta meg talán a méltóságos főispán úr, hogy idelent Csákónak nevezték? Én egyet se szóltam, én szegény vagyok, mi közöm nekem a nagy urakhoz, akiknek minden szabad. De tudom, mégis mi fogunk kikapni!

- Csákó... Csákó... meg kell szorítani a vén Csákót! - hangzott majdnem már a főispán ajtaja előtt. - Ha főispán, hát képviselje a megyét, legyen a megye szája, tegye azt, amit mi parancsolunk.

- Mi? - kérdé a hetyke ifjú alispán a tanfelügyelő urat, kinek jól vállára ütött. - Ugye a főispán...

- Én... én...

- Mondja maga is, én is szegény vagyok, sok gyermekem van, nem szólhatok, éntőlem megehetik a szegény megyét akár az utolsó falatig, csak én hadd uraskodhassam a nemzet véréből, ugye, öreg? Mi? Így beszél minden zsoldos tanfelügyelő?

- Hej, hej, - suttogta egy-két nem hivatalnok, de hivatalra mindig vágyódó megyei nemes - ilyen alispánt adjon az ég minden megyének! Már ennek az a száján, ami a szívében. Böcsülöm.

Összesúgtak a független vének és nagyot kacagtak, hogy:

- No, ugyan kikapott a tancsősz! Hitvány abéce-foldoztató zsoldosa! Akasztani kéne az ilyeneket mind. Most is minden béres-gyerekem az iskolában! Éljen aztán a szegény gazda. Hanem majd ezekre az aranyos vitéz urakra is rákerül egykor a sor. Ez a fráter is mi volt még néhány hónappal ezelőtt? Még olvasni se tudott jól, csak a dalárdákat járta szorgalmasan s most főhivatalnok, nagyságos királyi tanácsos úr. Csákó vagy, fiam, te is. Csákó. Mi negyven esztendeig szolgáljuk a megyét ingyen, télben, nyárban, esőben, sárban - s mi a fizetésünk? Hogy hallgass. Ennek meg, mert jól tudott a főispán kedvében járni: hát Csákó vagy te is, mert az urad, tudod, Csákó!

Egy művelt tanfelügyelő mit tegyen ily műveletlen...

Természetes.

Megállott a küldöttség a főispán úr előszobájában.

- Péter - kérdé az alispán az öreg megyei szolgát, kit a megye fizetett, de kit a főispán is használgatott háziszolgálatocskákra - mit csinál a méltóságos úr?

- Kártyáznak a méltóságos grófnéval.

- Ehol van, kártyáznak! - néztek össze a független hazafiak. - A haza sír, a haza nyög a rettentő terhek alatt, mi fizetjük az óriási adót s a Csákó kártyázik. Ő ráér, a haza nevében kártyázik. Nincs dolog. Egy főispánnak mi dolga is volna? Délben kártyázik, este kártyázik, éjjel kártyázik, reggel kártyázik. Halljátok ezt, emberek, a főispán kártyázik a nemzet véréből, zsírjából, a nemzet könnyhullatásaiból. A szegény embernek adóban elhajtják az utolsó malacocskáját, de a főispán fényes nappal kártyázik. Ő mulat! Van Isten az égben?

A zummogásra a főispán úr kitekintett az ajtón. Az öreg tisztes férfiú - mivel nagy meleg volt, hát, mi tűrés, tagadás, főispán létére - elhiszem, a haza nagy kárára, de ingujjban volt.

Nyájas, szeretetteljes mosollyal intett, hogy pár percnyi várakozást kér s azonnal a tisztelt gyülekezet rendelkezésére fog állani.

- Ej - veté oda a főispán úr a szót nejéhez - ezek az urak tán nem tudták, hogy csak holnapután lesz Sámuel, bizonyosan köszönteni jöttek. Jó bor, jó étel nem hagyja, hogy megfeledkezzenek róla. A tekintetes megye igen szeret nagyokat enni és inni.

A méltóságos főispán úrék vidáman készültek a nagy küldöttség elfogadására.

- Egy kis ételért, italért! Oh, milyen szódé a nép! - mosolygott az öreg főispán úr, magárarángatva aranyos ruháit, láncait, csatjait, rendjeleit.

- Kérem, uraim!

S a szolga kitárta a széles, barna diófa ajtókat.

Sorakoztak tiszteletteljesen a küldöttségi urak. Rang szerint állott a vármegye.

Elől az ifjú alispán, ki most mintha egy kissé reszketett volna. Annyi igaz, hogy elsápadt. Mellette a főjegyző úr, kopasz, tisztes férfiú, illemes magatartással; hol mellette, hol előtte, hogy a viszony ne szenvedjen s a haza ne károsodjék, a tanfelügyelő úr köhécselt, vackolódott. Odább az árvaszéki urak, jegyzők, doktorok, baromorvosok s öregebb írnokok. Mély csend.

- Méltóságos úr! Szeretve tisztelt főispán urunk - indult meg az ifjú alispán úr recsegő, vékony hanggal, mely hovatovább erősbödött.

Az öreg, szürke főispán úr hajtogatta a fejét és mozgatta a hátát, hogy az aranykulcs, mely csodálatosképp a testnek nem a frontján, hanem a hátulján vagyon, lássék egy kicsit addig is, míg egyet-kettőt fordulhat. Tetszett neki a szelíd, tiszteletteljes, ünnepi modor.

De, gondolá magában az aggastyán, ez a fiú derék fiú.

- Bizonyára tudva van méltóságod előtt...

Itt mosolygott az öreg, hogy szinte elnevette magát a névnapi kis tévedés miatt. Hogyne tudnám, fiam, csakhogy holnapután lesz még Sámuel.

- Hogy a megyén nagy sérelem üttetett...

(No, ez más hang.)

- Az önkényes kormány újabb jelét adta hazafiatlanságának...

- Kérem, kérem, alispán úr...

Ez lángra lobbantotta a hetyke ifjú embert.

- Megtörte a törvényt, átlépte a jog szent korlátait, s azon határozatunkat, mely szerint Zácsek szolgabíró többrendbeli visszaéléseiért, részegeskedéseiért végleg elmozdíttassék, s mely minden fórumunkon egyhangúlag keresztülment: érvényéből kiforgatta. Nevezett Zácsek szolgabírót tisztébe visszahelyeztettetvén.

- Méltóságos főispán úr!

- Egy szent hivatását felfogni tudó főispán mindig a megye lelke volt, a megye dísze, büszkesége, a haza gyöngye, a korona egyik nagyértékű gyémántja: Méltóságodat Magyarmegye ilyennek ösmerte első beléptétől fogva. Lelkünk volt, egy magas lélek; díszünk volt, melyet sok megye irigylett tőlünk; büszkeségünk, mert szerettük; a haza gyöngye, mert a szegény magyar néppel érzett, és a korona gyémántja, mert már századokra visszamenő nagy ősei a trón oszlopai valának. A legbensőbb tisztelettel, óh többel: a leggyermekibb szeretettel jövünk Méltóságod kegyes színe elé, hogy minket hazafiúi kérésünkben hatályosan támogatni kegyeskedjék, ha szükség volna, fel egészen a koronás király Felsége személyéig.

Az aggastyán ily meleg nyilatkozatra nem tarthatta vissza őszinte elérzékenyedését. Kedves a szeretet szava, óh, mindenek fölött édes. Válaszolni akart, de látta, hogy a derék ifjú még nem végezett.

- A megye, méltóságos főispán urunk, a legvégsőre határozta magát. Azon esetben, ha teljes orvoslást nem nyernénk a legrövidebb idő alatt, mely idő nem több és nem kevesebb, mint azon pár nap, mely alatt kérelmünket, esetleg lemondásunkat a miniszter elé teendi: azon esetben mi megszűntünk Magyarmegye alkotmányos tisztikara lenni. Ahányan itt vagyunk, egyen-egyen kijelentjük visszavonhatatlan lemondásunkat.

- És - folytatá az ifjú alispán hévvel - mert meg vagyunk győződve, hogy Méltóságod velünk érez, legtiszteletteljesebb odaadásukat ösmeri, azt is remélni bátorkodunk, sőt hisszük, mikép, miszerint, minélfogva, hogy velünk együtt a saját lemondását is beadandja az alkotmányrontó miniszternél. A régi magasztos görög anya hadbainduló fiának e szavakkal nyújtotta át pajzsát: ezzel, vagy ezen! A megye is, közös anyánk, e mély jelentőségű igékkel teszi Méltóságodnak, mint legkedvesebb, legdicsőbb fiának kezeibe ez okmányunkat: teljes diadallal, vagy sehogy. Vagy mint a mi főispánunk, vagy sehogy. Mert minket csak diadal esetén láthatnak tovább e megye szolgálatában. Ez férfias, megszeghetetlen, visszavonhatatlan elhatározásunk. Aki velem egyetérez, velem kiáltja: Igen.

A dörgő, nem hivatalnoki merész, tele szájú igenek között ott botorkált mezítláb a hivatalnokok gyönge, suttogásszerű igen-je is.

Az agg főispánt meghatotta e merészen elkészített jelenet. Nem tudott hamarosan válaszolni. Dadogott, motyogott és százszor jobb szerette volna, ha valahogy ma mégis Sámuel napja volna Hármashegyen.

Az ifjú alispán úr eltalálta a hangot: - Éljen a mi szeretett főispánunk, a megye dísze, büszkesége, a korona gyémántja.

- Éljen - zúgák mindnyájan.

- Éljen a legalkotmányosabb főispán! - kiáltá újból.

- Éljen - hangzott a közös megállapodás.

A főispán a lelkes éljenzések behatása alatt, gondolva, hogy egy Zácsek elcsapatása csekélység, elfogadta a fontos megbizatást.

Finom külföldi szivarok kerültek elő a drága szekrényekből, s számtalan apró szilvóriumos üvegek csillogtak a nagy tálcákon.

Igazi főispánilag ment minden.

A tanfelügyelő úr, mivel most a másod-tanfelügyelő dolgát is magának, illetve könyvkötő-segédből lett írnokának kellett végeznie, nagy tusakodás után három szivart emelt ki a ládikából, úgy, mintha ropogtatná. Mert a finom szivarok közt is akad egy-egy hibás, szabálytalan.

Az öreg függetlenek háromszor-négyszer is rámosolyogtak a pohárkákra, még a beteg árvaszéki elnök is feleségére gondolt, kinek mily jó volna most ebből a sárgából egy pohárkával.

Nevetve, fecsegve, tréfálkozva szaladt le nagy csörömpöléssel a küldöttség a főispán úrtól.

- Így kell a Csákóval bánni - fütyörészett vígan az alispán úr.

- Már az igaz, hogy alispán úr öcsém - rázogatá az ifjú ember kezét egy öreg, köpcös, nagyfejű nemes - tudja a fortélyát. Hanem én azt mondom: a rókának két lyuka van. A mi főispánunk ma a legfölségesebben megszökik Hármashegyről.

- Ohó, ma bankettet adunk a tiszteletére, közös vacsorát, s onnan együtt tesszük fel a vasútra, s vele megyek.

- Az már más. Ej, ez okosan van.

- Dehogy nem! Tudom én, hol áll a megye becsülete. A miniszternek meg kell puhulnia.

- Ez a mostani gonosz, kemény kobak. Bajosan hiszem.

- Akkor a Csákó lemond.

- S aztán?

- Kapunk egy nekünk való főispánt. Az öreg szegény ember, s mindig a nyakunkon ül; olyan kell, akit a saját gazdagsága foglaljon el, akit esztendőszámba is alig lássunk egyszer. A megye így haladhat. Az asszony utazzék, fürdőzzék, menjen rokonlátogatni, akkor van a férjnek egy kis jó világa. Igaz-e, bátyám?

Az öregek nem győzték eléggé bámulni ezt a kis kölyök-embert. Hol szedte ez azt a sok észt. Volt egy kis ideig tiszteletbeli segédfogalmazó, vagy fogalmazó helyettes segéd. De jó helyt ült. Különben nemzetségről nemzetségre szállt a Bogárváry-családban az alispánság. Fel se tűnt, mikor, mint most is, egy fiok ült az alispáni széken.

- Uraim - fordult az alispán úr az oszladozni kezdő bizottsághoz - én a tanfelügyelő úrral beszólok a nagyvendéglőbe, s megrendelem a vacsorát. Jöjjön, jöjjön, tanfelügyelő bácsi, maga úgyis egész életét dalárdával, tűzoltósággal, bálrendezéssel, bankett-rendezéssel töltötte el, minden valamirevaló nagy ebéd, ünnepi vacsora a bácsi kezére volt bízva, maga még a tányérokat is ösmeri, a poharakat, késeket, villákat, adjon most tanácsot a megyének, királyi tanácsos uram!

A kopottruhás tanfelügyelő el volt ragadtatva, hogy érdemeit végre a megye mégis elösmeri, s teljes lélekkel feküdt a fontos ügybe, a mai vacsorába.

Komoly homlokráncolással ereszkedett a sültek megválasztásába, hány legyen, mi legyen, hogy legyen, és tésztanemű is. - Borzasztó, de ily hirtelen! - kopogtatá homlokát.

S most tűnt ki: mekkora szerencse, hogy csakugyan effélékkel foglalkozott egész életén által. Hogy felelne meg most súlyos feladatának?

Maga volt az élet, buzgalom, odaadás. Soha a kormány jobban nem választhatott volna.

A tanfelügyelő úr, nemhogy így, vagy úgy, majd szólok, majd megyek: hanem egész lélekkel belefeküdt a fontos megyei ügybe.

Jelen volt a hús vásárlásánál, ami rossz volt, lökte vissza, mint egy manipuláns őrmester; saját szemei előtt kellett megtölteni a butellákat, és sorra pecsételte mind, új tanfelügyelői pecsétjével. Fő erénye a lelkiismeretesség volt mindenben. A tányérokat, poharakat, óh, egész nap ott járt-kelt a folyosón, az udvaron, a nagy teremben, a konyhán. S a megyét teljesen készre várta.

De úgy el is volt bágyadva, hogy csupa két nagy égő rózsa volt a képe. Szőrszálhasogató gondoskodása, ami egy tanfelügyelőt különösen jellemez, odáig ment, hogy minden szék hátára sajátkezűleg (mekkora munka csak ez is!) ráírta ülőjének becses nevét. A méltóságosokét góthikus betűkkel, a nagyságosokét finom dőlt betűkkel, a katonaság-népség nevét jó hivatalos betűkkel. Ím, egy minta-hivatalnok.

Hogy örvendett, mikor látta, ehol lépdegél a megye.

Ha saját maga adta volna a vacsorát, nem örvendhetett volna jobban, de talán még így sem.

A cigányok már ott vigyorogtak a kakasülőn, stimmoltak és veszekedtek s a politikai napikérdéseket tárgyalták, hol lesz lakodalom, keresztelő, ki mikor hal meg, hogy az a halál is úgy megsántult az utóbbi időkben! Mehetne már a vén, vörös, görbe Virág, mit sétál örökké? Mehetne. Az öreg báró is itthagyhatná már a borait, az ezredes is eleget kártyázott már. Ha úr nem hal meg, akkor a szegény minek hal, kinek van abból haszna? Elragadtatással elemezték a Szökő Gábor legújabb, nagyszabású beszédeit is. Hogy beszél! Milyen bátran!

S egyik-másik vén cigány hirtelen lekapta a fejét, nehogy egy-egy hatalmas mondás a nyaka csigáját érje. Az az ember; ott van fej. De erősen gyönge fizető.

Egyszerre hirtelen tódultak az urak. A vén árvaszéki ülnökök, pénztárnokok, ellenőrök, levéltárnokok, nyilvántartók, jegyzők, bizottsági tagok a falvakból nagy fityegő tokával és zsíros mellénnyel, földesurak fekete ruhában, mely vagy fölötte bő, vagy rettenetesen szűk, ahogy a boltos a múlt vásárkor felöltöztette nagy nehezen. Ott a kis törpe főorvos úr, olyan kegyes mosollyal, mintha mindnyáját ő mentette volna meg a rémítő haláltól, holott más hírben áll az öreg, de mert régi bútor, hát mindig csak maradt.

Én különben azt hiszem, hogy akinek olyan hosszú kabátja van, az nagyon jó doktor lehet.

Mindenkivel kezet fog kétszer is, hogy el ne felejtsék.

Itt a főispán úr.

Hozzák a legnagyobb ellenzékiek s előtte megy, mint hírnök, az ifjú alispán, hetykén, hányaveti módon, mint oly modorú ember, ki teljesen felfogta becsét, ki mindenkivel tisztában van.

Felharsan a forró tisztelet jele:

- Éljenn... jenn.

Az ifjú alispán gúnyosan nevet, hogy annak a vén Csákónak ezt a sok éljent mind ő adja. S az öreg főispán nevet, hogy ezt a díszvacsorát megint valahogy neki kell fizetni. A hivatalos kar nevet, hogy ezek a föllebbvalók mint élnek-halnak a hitvány éljenekért. S a vendéglős görbe nyakával és kis szürke házi-sapkájával nevet, hogy egy csomó dohos boron ma szerencsésen ismét túladhat. S a tanfelügyelő úr is nevet, de nagyon nevet, hogy ilyen szép rendezésekért hány papot, tanárt, tudóst kiszorított a pompás tanfelügyelőségből.

Oh, szép, nagyszerű így együtt a megye.

Egy szív, egy ajak, egy eszme: éljen a főispán, a méltóságos főispán.

Az okos, ifjú alispán utasításai szerint minden jobb és bátrabb szónok beleszövi beszédébe, hogy a megye kész meghalni, de jogából egy betűt is föl nem ad.

- Éljen a főispán!

A megye tisztikara becsületét, állását köti ahhoz, hogy Zácsek elcsapattassék...

- Éljen a főispán!

A megye csak egy kötelességet ismer s ez: a hajthatatlan következetesség.

- Éljen a főispán!

Az öreg főispánt úgy átjárja, a sok rossz bor-e vagy a sok hazug magasztalás, hogy, midőn éjféltájt a vasúti kupéba dől: azt hiszi, hogy a szegény, elcsapott Zácsek kezét szorongatja.

- No, ne féljen, barátom, ne féljen, jó a miniszter. Bízzunk, bízzunk.

S már a másnap délelőtti audiencián a miniszter ki is mondja a főispánnak, hogy ha nem tetszik a miniszteri végzés, beadhatja lemondását - a méltóságos úr.

Mit tegyen ilyenkor egy becsületes öreg ember?

Tehát odanyújtja lemondását és hazamegy azzal a büszke elégtétellel, hogy a megye megszűnt, mert egyetlen hivatalnoka sincs.

Nagy megyei gyűlés következik.

Az alispán elnököl, prémes mentével, karddal és csákóval. Fiatal arca ragyog az örömtől is, a ravaszságtól is. Mosolyog.

- Uraim! A megye főispán nélkül van! Úgy tekintem ezt, mintha a családfő egy rossz órán megmérgezte volna magát. Kérdem: szükséges-é a gyermekek üdvére nézve, hogy az anya is öngyilkos legyen? Határozott választ kérek: szükséges-é?

- Nem szükséges! - kiáltják innen is, onnan is. - Már mért volna?

- Akkor, uraim, sajnálom, de további intézkedésig meg kell tartanunk állásainkat. Ez a becsület. Megtartjuk-é?

- Megtartjuk!... megtartjuk!... tjuk... tjuk!!!...

A HÍRLAPOK FŐISPÁNOKAT AJÁNLANAK S
A CORIOLÁNOK MEGINDULNAK SEBEIKET MUTOGATNI

Kellemes kacagás, ezerféle vidám magyarázgatás üdítette fel Magyarmegye ódon, tespedt, kátyus, gidres-gödrös székvárosát. A plébános úr, újdonatúj, sötétkék, hosszú attilájában, Haynald-kalapjában, feketesárga, apró-szeplős, jóltáplált, kövér arcájával, mindenre nevetni kész fehér fogaival kiállott a plébánia elé, egyrészt, hogy fogadja a katonatisztek köszöntgetéseit, másrészt, hogy véleményeket halljon és gyűjtsön a főispán úr csúfos bukásáról.

- Megmondtam - szólott derült hangulattal a plébános úr egy nyugalmazott gyógyszerészhez, ki, bár nagy demokratának és független embernek szerette magát tartani, de azért akkorácska méltóságos úrnak, főképp mágnásnak is, mint a kisujjam, megcsókolta volna a drága talpait - én előre megmondtam, ezzel a mostani kormánnyal nem dacolni üdvösebb.

A gyógyszerész megjegyezte magában: Óh, te istentelen, prépostságot akarsz. Micsoda romlott a levegő! A vén Szorítsd királyi tanácsosságot vadász, pedig egy jó receptet nem képes írni; az alispán főispán akar lenni, holott laboránsomnak se használhatnám; egy tudatlan, éretlen fickó. Minden ember rabolni akar, és nem fél rabolni, lopni, csalni, ámítani. Micsoda idő ez. Fogadom, hogy már ott a prépost-kalap a fején.

És egy percig nézte a prépost-kalapot.

A prépost-kalap nagyon szép kalap, azt meg lehet nézni.

- És gondolja a főtisztelendő úr, hogy a miniszter elfogadja az öreg méltsás úr lemondását? Nem hinném. Vagy akkor ez már odafenn ki volt csinálva. Itt valakinek főispánság kellett. Éreztem is, az urak a falvakból erősen futkostak. No, itt megint van egy elkapandó hivatal, gondolám. Milyen fényesen öltözködtek, s milyen alázatosak voltak. S ugyan ki lesz most a főispán? Ide egy erős, hajthatatlan, kemény ember kellene; egy független, aki ne féljen senkitől, ne keresse a gráciáját senkinek, álljon a maga talpán, nézzen be az aktákba, nyissa ki szemeit, és nyissa ki füleit is. A rendőrfőnököt rögtön felfüggeszteném, soha ilyen korcs, megvesztegethető, részeg állatot. Mindig hajnalba viszik haza a legrosszabb helyekről. Egy forintért befogja a száját, egy tallérért az édes apját is megtagadja. A főtisztelendő úrnak kell majd informálni az új főispánt. Hát a polgármesterre mit szól? Mit méltóztatik szólani? Az olyan buta már, hogy a tulajdon halálos ítéletét is alá lehetne vele iratni. Egész nap pipázik, és nem tudja, melyik oldalra nézzen, balra-e vagy jobbra. Ezt lehet ütni, rúgni, szúrni: neki semmi se fáj. A szemeit kiszedhetném, nem szólna, csak a polgármesteri hivatalát hagyjam meg. Rögtön felfüggeszteném. És milyen az első tanácsos? A legravaszabb, a legmegbízhatatlanabb ember a világon. Az apósa a város gazdája, egykézre dolgoznak. Borzasztó lopások. Tud-e ezekről a miniszter? A sógora - hiszen a segédem volt, de a butasága miatt el kellett csapnom - vezeti az egész várost, egy kis haszontalan emberke. De szívós, de korcsmás, és érti, hogy kell ravaszul összetartani a népet. Minden hivatalt ezek töltenek be. Óh, ide egy igaz, becsületes főispán kell, aki ne legyen koldus és akinek ne lehessen a feje tetejére ülni. Ha én lehetnék a tanácsadója, micsoda világot teremtenénk ide!...

A plébános úr kivett a zsebéből egy csomó újságot.

- Tetszett olvasni a Mindenáron kormányra mai számát?

- Nem. Csak nincs még kinevezve az új? - kapott rémülten a gyógyszerész a kapca lapocskához.

- Tessék, kit ajánlanak itt, tessék olvasni.

Akkorra odaérkeztek a főbb korcsmárosok, ez újabb törvényhozó kultúr-atyafiak, e modern faktora az új alkotmányos, szép magyar életnek. Vörös Kakasi Károly, ki nem tudja, hogy a lába ujjain járjon-e, vagy inkább a golyóalakú vörös fején, úgy elbizakodott a sok megtiszteltetések miatt, mert iskolaszéki alelnök, jóllehet nem tud olvasni, városi képviselő, és vezérférfiú, minden tanácsbelinek te-tu barátja, mert különben jaj volna nekik a választáskor, minden létezhető bizottság rendes tagja és minden haszonnak első megragadója, mégpedig szemtelen vasmarkokkal. Úgy nézi a kitárt lapot, mintha mindent ő olvasna, holott azt se tudta, mirevaló a nagybetű és mellette a kicsiny. Szuszog, mozog, fenyegetődzik, mint aki mindent ért. Ott van Kék Károly, a felsővárosi korcsmáros, egy örökké vigyorgó, szolgálatkész, piros, köpcös, barna ember. Mindig választásokon töri a fejét és most is a legnagyobb örömkiáltásokban tör ki, hogy a vén főispánt elkergették. Kéne minden hónapban egy új, hogy a szegény ember élhessen. Bár egymás szemét ásnák ki odafent az urak. Így mehetne előrébb az ipar és fogyna a bor. Isten sokáig éltesse ezt a minisztert és essék a szeme mindennap más atyjafiára. A nép szívébe vési az ilyen ember nevét. Éljen a miniszter, forgassa a kártyát, változzék az adutt, ma zöld, holnap a disznó. Lesz hát új főispán. Hát az élhetetlen követeink nem tudnak valami zsíros hivatalt kapni, hogy egy kis új követválasztáshoz juthatnánk? Bezzeg a puskaiak minden esztendőben választanak. Ott ki van kötve, hogy amint Pestre megy, rögtön álljon a kudurászásnak, keressen valami állást, mert a népnek élni kell. Azért Isten áldása, ahol kormánypárti a képviselő. Ki lesz a főispán?

A nép zajos helyesléssel, vállveregetéssel és parolákkal fogadta a Kék Károly új nemzetgazdászati előadását. Röhögött, dobogott, hányta a süvegét és áldotta a minisztert, hogy ismét egy nehány jó naphoz juttatja így a szegény iparos világot.

- Ki lesz, halljuk?!

A gyógyszerész olvasta:

- »Egy holttetemet operáltak le Magyarmegye szenvedő testéről, mikor a fajankó, tehetetlen és telhetetlen, vén Görgeteghy Samut az isteni gondviselés eltávolította Magyarmegye főispáni székéből. Meg kell ragadnunk az alkalmat, hogy a miniszter szemét a megye legkitűnőbb ifjú kapacitására, az erélyes, jellemszilárd, kitűnő adminisztrátor, Bogárváry Arisztidre, a jelenlegi alispánra irányozzuk. Mert ugyanis mit akarhat a miniszter? Hogy kapjon a szegény, elsanyargatott megye egy férfiút, ki nem aluszik, hanem mindenütt ott van, ahol kell; egy férfiút, ki a megye gentryjéből való, ki a mienk, ki ösmeri óhajtásainkat, szívén hordozza terheinket, ki nem egy elviselt bocskor, melyet még az útszéli koldus sem venne észre, hanem egy oly fénylő acél fegyverzet, melytől csak diadalok hosszú sorát várja és várhatja a megye. Üdvözöljük kitűnő hazánkfiát és előre is gratulálunk a miniszternek a szerencsés választáshoz, midőn a sóvárgó megyét egy szíve szerinti férfiúval, mindnyájunk őszinte szeretetének és tiszteletének tárgyával, Bogárváry Arisztiddel ajándékozza meg«...

- Éljen! - hangoztatják a polgárok.

- De olyan ifjút, barátaim... - áll elő Kék Károly vendéglős. - Meggondolták-e, hogy az mikor az Isten világában halhat meg valaha? Mikor szabadul meg a megye egy olyan ifjú embertől?

- Igaz, igaz! Nem kell!

- Legyen követ előbb. Lássuk a pénzét.

- Igaz, igaz! Legyen őkelme követ.

- Nevezze ki a miniszter valamelyik öreg grófot, mentől vénebbet, annál jobb.

- Ez helyes beszéd, Károly öcsém! - mormogták az idősebbek.

- Van tán vagy egy jó öreg bátyja valahol? Az Isten megáldja, keressen. De a nép kívánságát tegye a serpenyőbe! Nekünk élnünk kell. Nevezze ki a követünket.

- Nem lehet, az ellenzéki.

- Ugy-e? Itt a baj. Mások három esztendő alatt ötször is választanak követet. A mienk nem mozdul. Jó, jó, derék hazafi. De legalább mondana le egyszer, kétszer, hogy beteg, elöregedett, utálja a világot s léptessen fel valamely gazdag, pénzes fiatalt, hogy a jó mag terjedjen; megválasztjuk azért újból Ősz Ádámot, ha éppen az a párt parancsolata. De a népet ne hagyjuk. Kérünk mentől öregebb főispánt. Ez az én óhajtásom.

- Helyes, igaz. Mentől vénebb, annál jobb!

- No, van itt olyan - mutat messziről egy szép szál ifjú mészáros valamely pesti újságot. - Tessék ezt olvasni. Itt is van egy főispánnak való, meg aztán, Zsiga - mutatott egy társára - vedd elő a Népbarát-ot, ott meg van egy másik. Annyi a főispánnak való, mint a balha. - S felkapta a lábait a mészáros.

- Urak, ha úgy tetszik - szólalt meg a szép, sugár ember - halljunk szót. Láttak még ilyet? Itt a Figyeljünk, mit beszél?

A plébános úr beljebb húzódott a kapu alá, mert igen gyülekeztek a hívek minden oldalról; itt a vasas boltos, ki, bár a legnagyobb ellenzéki, mert a polgárság előtt csak ilyen a becsületes ember - amellett azonban minden vállalkozást a kormány részére ő tart; a könyvkereskedő, ki mióta elvette a száraz örmény leányát és egy kis pénzecskére tett szert, telhetetlen a szebbnél-szebb plánumokban, lovagol, sétál, kártyáz és felé se néz, se boltnak, se feleségnek, emeli szőke fürtös fejét és ő is hozzá akar járulni a főispáni nagy kérdés megoldásához; jöttek a tanár urak, ketten-hárman, azzal a határozott tudattal, hogy ennek a barom népnek vezér kell. Mint a hegyes-orrú csolnak: oly biztosan és könnyen eveznek a hullámok között. Mosolyognak, azzal a fensőbbségérzettel, mely sajátmagán kívül mindenkit tudatlannak tart.

- Tehát halljuk! - kiáltják sokan.

»Magyarmegye jól teszi, ha nem tér ki a főispáni kérdés elől, ha széttekint nemessége virágán és ajánlataival a milliógondú miniszteren segít. Ez kötelessége és szent joga is a megyének. Erdély, mennyköveid forrnak... áldozz...«

- Farkas, ne tagadd, ezt a szép cikket megint te írtad - súg a hosszú őszes tanár törpe, aszott hering társához, ki görbe hátával, cigány-feketeségű, százráncú arcával és örökké égő krajcáros szivarjával előrébb iparkodik.

A nyomorék fekete emberke büszke mosollyal válaszol.

Csak egy falusi cikkész mosolya lehet ily ünnepélyes.

- Sárga Fülöp maga jött el hozzám; kért, rimánkodott, hogy teremtsem meg jól; fejtsem ki, hogy honnét volt, hogy egy-egy mágnás kedvéért kétszer lépett már vissza a biztos követség elől s a haza javáért ellenzékiből az urna előtt lett kormánypártivá, hogy egy nyavalyás tanfelügyelőségért, amihez különben egy betűt sem értett, odahagyta alispánságát, csakhogy a kormánynak szolgálhasson; hogy minden képviselőválasztásnál föllép, majd e, majd ama párt részéről és eltűr minden lehordást, gazemberezést, sikkasztó címet, csakhogy a kormány jelöltjét diadalra juttassa... »Most itt az idő, a jutalmazás órája ütött - olvassa a mészáros - a miniszter egy feddhetlen deákpártit nyer Sárga úrban, akinek főispánsága új korszakot fogna megnyitni a megye pangó életében. Hisszük, hogy a miniszter a haza jólfelfogott érdeke tekintetéből is egy ilyen gyöngy kihalászását nem fogja elmulasztani. Üdvözöljük Sárga Fülöp őméltóságát Magyarmegye főispáni székén. Ez a polgárság legforróbb óhajtása...«

- Jaj, a vén gonosz - kacag Kakas Károly, Kék úr és a többi jó polgár - ez a sárgarigó fütyöltet itt magáról, aki, mint a licitáló, minden követválasztásnál fölemeli a sárga fejét és jusst követel a nemzet véréből? Akinek a felesége összevásárolja a szegény polgárnék elől a túrót, tejet, otthon fölelegyi és elhordatja házakhoz dupla áron, mert az már nagyságos túró és nagyságos tej; aki soha egy krajcárt szegénynek még nem adott, az akar főispán lenni?

- Dehogy akar, csak licitál! - röhögik a hallgatók.

- No, Farkas - jegyzi meg a tanár úr - ezt kiteremtetted!

- De hallgasd meg most a Népbarát cikkét, azt is én írtam és az alispán-féle cikket is én teremtettem.

A magyar nadrágos, magyar csizmás, magyar kalapos, hű magyar érzelmű hazafi tanár előrébb hatol, viszi műveinek ereje, csalja a dicsőség sugara.

Ez is ellenzéki tanár és nagy népszerűségnek örvend, mint népvezér. Ha valakit le kell rántani: ott van az ő tolla; ha valakit fel kell dicsérni: ott van az ő tolla. Képes a legaljasabb híreket költeni családokról, asszonyokról, leányokról - a közügy érdekében. Ha valamely megye hiányában volna ily férfiúnak, forduljon Magyarmegyébe, Hármashegy városába, ott lakik a Dombon, a Sándor bácsi-féle telken. Van mindenféle tintája. Csak úgy tessék kérdezni, hol lakik Héring Farkas tanár úr, cikkész.

Zsiga mészáros már régóta libegteti az antiszemita Népbarát-ot.

Most erre a cikkre kerül a sor.

»Magyarmegye közelebbről hallatlan gaz üzelmek színhelye lőn...«

Héring tanár úr ravasz mosollyal figyelmezteti társát, hogy ezt hallgassa figyelemmel, ez a legjobb. Ő maga is egészen föltartja hosszú lúd arcát, mely éppen úgy mozog, mintha annak a fekete orrnak nyelve is volna, vagy csápja, mint a csigának.

»...az ország egyik legkitűnőbb, legerélyesebb, legbuzgóbb főispánja lett egy családi intrikának áldozata. Hűség díja: hűtlenség; szeretet díja: csalás; magas áldozatkészség díja: önző, határtalan szűkkeblűség. De a megye szemei már felnyíltak és utálattal nézik ama Mefisztót - (ismerik jól, ha meg nem nevezzük is) e gyermek-alakba bújt vén alakoskodót, ki miatt a legjobb adminisztrátorok egyike odahagyta főispáni székét. Követeljük a minisztertől, hogy rendeljen vizsgálatot, büntesse meg atyai szigorral a vétkeseket és adja vissza minél előbb volt főispánunkat. Boldogságot, fölvirágzást, gyors jólétet csak az ő ismert erélyes kezei képesek teremteni. Tehát semmi új kinevezés, hanem a réginek megnyerése. Ezt követeli a klérus, az intelligencia, a jobb, módosabb polgárság. Gyors intézkedést kérünk a nagyméltóságú miniszter úrtól...«

Hahota, kiabálás, Le vele! Igaz! Nem igaz! Éljen! Vesszen! - töltötte be a széles piacot. Az egész kis várost heves láz borította el. Sürgönyök repültek a fővárosba a különböző lapokhoz. Mozogtak a Fejes Eduárdok, Olcsó Ödönök, Koldus Albertek, Utcza Samuk, a vidék e szellemi csatornái, e bocskoros zsurnaliszták, hogy a nagy kérdés megoldását a magas kormánynál a haza javára, a megye üdvére döntsék.

Mialatt a kegyelmes miniszter úrnál, a méltóságos főállamtitkár úrnál s a chef miniszteri tanácsos úrnál éppen most esedez a három főjelölt.

A közönséges ember úgy gondolja el magában, hogy az, ki bármily furfang, harag, nagyravágyás, mellőztetés, zaklatás következtében lemond díszes, talán éppen fényes állásáról: büszkén emeli föl homlokát és kész egész világgal dacolni, mondván: ím, itt vagyok! Igenis lemondtam; odavetettem a panaszos kenyeret; fellöktem az irigyelt fotőjt; kiléptem a gazok közül. Elhordozom annak súlyát, amit tettem, mert mi sem vádol; szembenézek ellenségeimmel, mert megvetem a gyávákat; hírlapok fecsegésére mit sem adok. Kutyaugatás! Ki fog derülni tisztán, ragyogón, mint a nap, hogy becsületes ember másként nem is cselekedhetett volna.

Így, úgy, gondolja el az ember ama szerencsés hazafitársa lelkiállapotát, kedélyhangulatát, epe-forrongásait - a jövőre, vagy a nagyközönségre való apellációit - ki meg mert küzdeni ama rettenetes mondással:

»Lenni, vagy nem lenni«...

Óh, a szomorú valóság tükre más mutat.

A hatalmas (mert minden főispán az) Görgeteghy Sámuel úr - fejedelmi aspiránsok utóda Erdélyben - összezsugorodik az egykori tanulótárs, tereziánumi jóbarát gyanakodó, éles tekintete előtt, jóllehet a tanulótárs egykor rongyos, koldus, lézengő, mások morzsáiból élődő férfiú volt, kit szánalomból tűrtek és saját elviselt úri rongyaikkal, vagy félrevetett, divatból kiment ruháikkal takargattak. Nem tudja elhordani azt a fagyos mosolyt, melynek hosszú, éles fogai vannak s melyek mellét, szívét, gyomrát tépdesik, arra a kis asztalkára tekint, amelyen két reggelis teríték is elférhetett volna, csupa illemből, mert egy bánatos ember, ha eszik se tudja, mit csinál; s nézi barátja pongyola, gombolatlan ruháját, kifityegő ingét, szőrös, veres mellét, mely rókára, vörös kutyára emlékezteti; nézi, hogy a régi jóbarát milyen jó étvággyal mártogatja pirított kenyerét a lágytojásba és tudomást se akar venni arról, hogy Samunak igen kellemetlen afférja volt s ezt az affért el kellene simítani valahogy a miniszternél: nézi, hogy ez az ember örömestebb vizsgálja finom lakkcipőjét, mint régi, hű pajtását, aki teljes bizodalommal jött hozzá. Magábamélyed és látatlanul a gőgös fickónak a gonosz homlokára üt, hogy: hitvány, hát ez a barátság?! Így kell fogadni a becsületes bukott embert; hát mikor te a kilökött, részeg mesterlegénynél is bukottabb voltál - így fogadtalak én? Így ültettelek én asztalomhoz? Így vigasztaltalak én?

Ne egyél már oly sokáig, lakjál jól, öltözködjél s tégy valamit a dolgomban, ha tudsz.

Ám a miniszteri tanácsos úr nem öltözködik, tizenegy órakor tisztességes úriembernek hajnal van - s ilyenkor lehet még álmodozni. A tegnapi kártyázásra gondol s egy pár szerencsétlen fogásra, melyet elszalasztott.

Görgeteghy Sámuel úr a hosszas hallgatást megtöri - pedig jobb volna, ha a kérő hallgatna és várná a dolgok sorját.

- Mit tegyek? - pattant fel.

- Tőlem kérded? Különös! Ha, ha, ha!...

- Ha hozzád van bizodalmam.

Akarta mondani: te, te semmirevaló parasztja; te csavargó színész, barát, hamiskártyás, kitartott alacsony kéjenc, nőcsábító, munkakerülő, szenzál, hát így mersz te énvelem beszélni? Hát mi voltál te, és ki voltam én?!

Ah, most nem az a kérdés, Görgeteghy uram itt és ott, hanem, hogy te semmi se vagy, én meg nyeregben ülök, te gyalog mezítláb, én meg lóháton, pompás nyeregben. Ezt tudni kell.

De legalább hát kérdezné a miniszteri tanácsos úr, hogy: édes Samu, hogy áll voltaképp az az ügy?

Akkor, mint a bukott emberek szoktak, először alázatosan érzékenykednék, másodszor érzékenyen vádaskodnék, harmadszor vádaskodva jól lehordaná az egész gaz megyét és a... és a minisztert. Tisztán kiderülne a tényállás, s a furfangosan elorzott főispánság visszakerülne. Csak egyszer ülhetne ő bele még abba a székbe, majd megmutatná: világ, hogyan csald meg a becsületes embert.

- A főrendiházba megyek, az elnökkel van egy kis fontos közlendőm. Eljöhetnél velem.

- De nem vagyok főispán.

- Ah...

Ezt bizonyosan már mindenki tudja, variálja, kommentálja. Lehetetlen ilyenkor az emberek elé kerülni.

- Én még ma hazautazom.

- Ah...

Dehát miniszteri tanácsos úr, régi jó barát! Nincs egy biztató szód, teszem: beszélek a miniszterrel, felvilágosítom, te megkéred, s helyreütjük az elhirtelenkedett dolgot, mert minden lemondás, amikor az ember nem lép rögtön egy magasabb állásba, rettenetes együgyűen el van hirtelenkedve. Dehát...

- József - kiáltja a miniszteri tanácsos úr - a kalapom, pálcám.

Ilyenkor már csakugyan elmehet az ember, amerre éppen akar, még ha főispán volt is!...

A méltóságos államtitkár úr és az otthon szintén méltóságos, de itt már csak:

Sárga Fülöp úr.

Hosszan elnyújtja magát a kis apró, gömbölyű, fekete ember, hogy a fejéből nem lehet egyebet látni, mint a homlokán csillogó fényes pápaszemet.

- Tessék csak, tessék csak, hallgatom - sipogja az államtitkár úr pápaszem nélkül vizsgálva, mivel jól meg akarja nézni a horpadtmellű, gyermekvállú és elszáradt nyakú, rettenetes sárgahajú, sárgabajuszú és még sárgább szakállú falusi Coriolánt.

- Voltam Verbász alatt, kérem, mi háromszázan voltunk, az ellenség lehetett jó tízezer. Legelsőbben én estem el... hogyan, kérem?

- Tessék, tessék... hallgatom.

Lehet, hogy hallgatott, de nevetett is.

- Fogva voltam Kufsteinban Baranyai Józseffel. De hogy igen beteges voltam, engem előbb elbocsátottak. Sokat szenvedtem.

- Beteges ön? Tessék, tessék...

- Én? - tért eszére Sárga úr - a világért sem. A legjobb egészségnek örvendek. Akár reggeltől estig gyűléseket tartsak.

- Nagyon sok adóssága van önnek... tessék, tessék...

(Hát ez hogy került ide, jó atyám!)

- Az az apósom adóssága volt.

- Az állam pénzeit is elkezelte ön, mikor tanfelügyelő volt... tessék, tessék...

- Kérem, az úgy van... a mi megyénkben sok az irígy. De én a kormánynak mindig hűséges embere voltam. Szegődtem külszínből a mérsékelt ellenzékhez... azt a legalkalmasabb órában a haza javáért eladtam; szegődtem a szélsőkhöz, bizony nehezen tudtam elhitetni velök, hogy igaz ember vagyok, mert már ott is sok a tanult ember, de mégis sikerült őket is rászednem, s meglett a süket báró követnek. Akkor is föláldoztam magamat. Most ez a kis főispánság volna... gyermekünk nincs, minden gondom a haza fogna lenni. Bálokat, nagy ebédeket mi nem adnánk... mert a feleségem... óh, a feleségem...

- De adni kellene, mert nagy ebédek, bálok, estélyek nélkül...

- Hát, kérem alássan, jó, azokat is adnánk a hazáért, a miniszter őkegyelmessége érdekeiért, mindeneket. Be fognám hálózni a legnyersebb balokat, mert barátaim vagy rokonaim s a papok egy füttyentésemre talpra állanak. Olyanná tenném Magyarmegyét, mint a kezes bárányt, mert a magyart egy kis itallal, étellel, rendjellel, holmi hivatal-ígéréssel... Óh, a mi népünk még igen romlatlan. Csak becsületes, tiszta hazafi kell az élére - s ebben senki által sem engedem magam felülmúlatni.

Az államtitkár úr hirtelen felszökött, megrázta Sárga Fülöp úr vörös kese kezeit, és egészen felnyitott szájjal - mintha ezt a tisztakeblű hazafit, amilyen nem igen van a kormánypárton, be akarná lehelni - nézte nézte ezt a nagy római karaktert.

Sárga úr nagy örömmel rohant a Váci-utcán végig, és oly erősen be-betekintett egy-egy tele kávéházba, hogy szinte bekiáltotta: Én leszek a főispán! Én, Sárga Fülöp.

A Kígyó-utca sarkán éppen jött vele szembe Bogárváry Arisztid, a miniszter úr karján... Egy kölyök - egy miniszter karján?! Kérem. Bogárváry Arisztid tényleges alispán volt. Ez fontos.

AZ ÉN RÉGI ÖSMERŐSÖM IS MEGJELENIK

A miniszter őnagyméltósága egy magas leiratban meghagyta Görgeteghy Sámuel úrnak, hogy további intézkedésig csak kegyeskedjék a megyét vezetni.

Mily szép kifejezés. Mit tartson erről az ember? Részvét-e ez? Tisztelet, megbánás, finom diplomatikus frázis? Vagy mégis az oly hirtelen elítélt, szegény jó barát keze munkálna itt?

Az öreg főispán arca hirtelen, mintha valamely hatalmas szél egy pillanat alatt elvonta volna előle e komoly felhőket, kiderült. Ráncos szemhéjai kisimultak, s nagy, künn ülő, homályos szemeit könnyes fény borította el.

Csoszogott, de szinte tánclépésekben zuhant be feleségéhez.

- Éva! - s a haragos, zordtekintetű, szőke asszony elé tette a miniszteri leiratot, ujjával a kérdéses kegyeskedjék szót mutatva.

- Rögtön visszaírsz.

- Mit?

- Hogy egy napig sem ülsz tovább.

- De...

- Betegséged kényszerít, hogy fürdőre utazzál.

- S nem akarod, hogy tovább is főispán legyek?

- És te azt gondolod, annak a miniszternek, aki ellenedre, értsd meg, szegény vén ember, aki ellenedre egy részeges, korcs, dologtalan tótot hivatalába visszahelyezett: te kellesz?

- Atyád, anyád kevély volt.

- Neked tehát csupa ellentétül gyávának kell lenned.

Az öreg férfiú egyet sétált, mint ifjabb éveiben, mikor valami nagyon fontos ítéletet kellett kimondania vagy aláírnia.

- Aki bukik, bukását csak egy dolog által enyhítheti, ha mindent hidegen, nyugodtan vesz. Sem nem panaszkodik, sem nem védekezik.

- Te már csak voltál, székedben más ül, eredj. Ha férfi vagy, megmenthetsz valamit.

- Mit?

- Hogy ne kacagjanak.

- S kivel törődöm én?

(Óh, milyen kínos, óh, milyen égető a védtelennek védeni magát.)

Az öreg ember neje hideg, mozdulatlan arcára nézett.

Annak tán semmi se fáj. Mily szerencsés a nő! Mekkora baj, hogy egy férfiban oly élénk a becsületérzés! Egy nőt mily szerencséssé alkotott a természet, hogy ily finom kérdések nem gyötrik. Tépelődött a volt főispán úr.

- Kérlek - vetette föl égő szemeit a feleség - ne akard magadat megcsalni, miután arra nincs erőd, hogy másokat megcsalhass.

- Hogy értsem ezeket? Éva!

- Lemondtál-é már a »Három rózsa« elnökségéről?

- Nem.

- Hát ne légy tolakodó, mikor az csak a főispánsággal jár.

- Hát lemondok.

- Azonnal.

- Jó.

- Lemondtál-é a »Gazdasági Egylet« elnökségéről?

- Nem.

- Ne légy - (nem mondta ki a kemény, szívtelen szót, sajgó szíve ezt a parazsat inkább a maga égetésére tartotta benn).

- Lemondok. Arról is lemondjak!

- Édes Samu, mindenről! Vagy úgy akarsz elszökni, hogy mindent mások szedjenek le rólad, s azt dobják utánad: loptál?!

- De Éva, ily beszédek?!

- Aki nem tudott elég bölcs lenni, legalább legyen elég szemérmetes, és semmi idegen ékességet ne viseljen.

- Elfussak?

- Ha lassan menni nem tudsz.

- Már holnap elmenjek?

- Ha ma még nem volna rá elég erőd.

- Hagyjam, hogy ez a gőgös fickó végezze a főispáni teendőket?

- Mi gondod neked arra, hogy abba a vendéglőbe ki száll, ahonnan te már elmentél?

Görgeteghy úr kivonult neje szobájából, s elszorult szívvel mondogatá magában: milyen boldog egy nő, hogy nem tud érezni, és kényes, szubtilis kérdésekig az esze nem emelkedik föl!

A főispánné lázasan dobogó szívvel és omló könnyekkel rendezte könyveit, levelezéseit, iratait, díszhivatalait, melyekkel az irigyelt főispánnékat el szokták halmozni. Mindent visszaadott a határnap előtt, azzal a nemes, büszke eréllyel, melyet sok férfi nem ért.

- Óh, ha még egyszer visszakapnám ezt a hivatalt - szorította ökölbe kezét az exfőispán úr - meg fognám mutatni, mit érdemeltek, jellemtelen, sziszegő kutyák. Van tibennetek érzés, becsület, férfiasság, szótartás, hűség, kegyelet?

S most, mikor nem volt már rá út és mód: ezer fegyvert talált, amelyikkel a tudatlan alispánt, a korhely, rendetlen főjegyzőt, a sikkasztó árvaszéki elnököt és a többit, kikben száz meg száz hiba volt, de kik most szépen kibújtak a bajból - tönkretegye.

S megmutassa, hogy ő látott mindent, de mert ember volt, nem akart szerencsétlenné tenni senkit; megmutassa, hogy annak a Zácseknek is igaza volt és csak izgatták ellene, mert az alispán egyik szeretőjének a férjét akarták betenni; megmutassa, hogy kicsoda egy Görgeteghy Samu, akitől retteghet minden gaz és aki a megyének minden lépését tudja, látja, érti.

Hát ennyi ösmerettel, jóakarattal, elhatározással bele akart feküdni a dolgokba.

Maradt.

Mindenekben szigorú vizsgálatokat tartott.

A miniszter őnagyméltósága mindenben a megyének adott igazat, kiderült, hogy aki lopott: az csakugyan nem lopott; aki csalt: az csakugyan nem csalt; aki hamisított, csak tréfált; aki kötelességeit mulasztotta: hát hiszen nem oly nagy dolog - majd eligazítja. Van idő.

Van? Van idő?!

És sehonnan senki nem írt egy sort se az öreg főispánnak, hogy ne bolondoskodjál, a te szavad már nem pénz, s aki mindenütt hibát lát, annak rossz a szeme, aki mindenbe beleakad, az olyan nem tud járni. Menjen már, vegye már észre magát. A felesége az Isten világába, már rég elment - s ő még mindig itt ül.

Egyszer megkapta a belső titkos tanácsosi magas címet - és mellé jó helyről egy kis levélkét: azonnal távozzék, mert forrongás van.

Mi lett volna, ha ezt a gyönyörű címet: Kegyelmes uram - hiszen a jó Istennel is csak így beszélünk, hogy kegyelmes édes Atyánk, kegyelmes Istenünk - ha ezt a tündöklő koronát a maga idejében kapja?

Lóra ült volna az egész megye.

Küldöttség küldöttségnek adta volna az ajtót. Jöttek volna a magas törvényszékek, kikeményített inggallérokban, kopott fekete öltönyeikben, betanult fényes mondókáikkal, hízelgő mosolyaikkal, hogy: a paradicsomban, édes jó uram! emlékeznél meg mirólunk is, szegény koldus ördögökről, kik régóta várunk már egy kis szeptemvirséget vagy táblabíróságot, vagy valami velősebb koncot; ehol, eltelik az élet, kopaszodunk, adósodunk, s az ifjak mindenütt elénkbe vágnak hegyes bajuszaikkal! Jöttek volna a papok, mind egy-egy mennyei ajtónálló, üdvkívánataikkal. Kenetes bibliás mondásaikkal sok gyermekekről, s az élet legszélső határáról; jöttek volna a katonatisztek hódolattal, tábornokok, ezredesek, hogy excellenciád, főméltóságod, nagyméltóságod...

(Istenem, hova tudja emelni a szerencse a jó embert!)

Jöttek volna a dadogó polgármester; kölcsönkért díszruhájában, a violaszínű, borvirágos rendőrfőnök kappanhangjával, rongyos atillájával, de jól rágó egészséges fogaival és öblös, gyakorolt torkával a nagy excellenciás ebéd előtt ebédre; jöttek volna a hangostorkú, kormányszidó öregek és követségre vágyó ifjú szélbalok széles melleikkel, viruló orcáikkal; jöttek volna a nőegyletek, a vén fiatalok, kiket az egylet törvényei örök ifjúságban tartanak és a fiatal öregek, e köpcös, begyes, kackiás hajadonok, menyecskék, kiket az egyleti törvények, mátkáik, férjeik fölé emeltek minden körülmények között és kezébe nyomtak volna egy méter szélességű eleven virágbokrétát, hogy lásson még egyszer virágot, jöttek volna - mindenki eljött volna.

Este a tűzoltóbanda legszebb nótáival, a dalárdák legújabb pályanyertes verseny-darabjaikkal, hogy Korcsmárosné, ide az ölembe - s Két nap búsul férje után Pepi tánt - Akkor fog egy vörösbajszú kapitánt... A céhek, a tanoncok, az ifjúság fáklyákkal a tanár urak vezetése alatt - és az országos hazafi, ünnepély-rendező volt Bach-huszár Ősz Ádám a szomszéd megyéből.

Most?

Most, egy-két olyan ember állított be hozzá, akinek vagy nem volt veszteni való hivatala; vagy fel volt függesztve, s hitt még az igazságos Istenben; vagy oly gyermeklelkű volt, hogy némely vett jótétemény miatt - nem tudta elnyomni elég okosan - háláját. Mindenki az új főispán számára tartogatta ajándékát.

Óh, hát még mindig nincs új főispán?

Hát ki lesz már az új főispán?

Mihály gróf? Annak nincs kenyere, annak kell a kenyér.

Arthur báró? Az rokona egy miniszternének s még milyen rokona. Egészen gyermekifjú szép rokona. Alig huszonhárom éves. Főispánnak való.

Sárga Fülöp. Szegény Sárga! Adja a nagy ebédeket - hitelben.

A felesége két hónapja hogy nem vett túrót, se tejet, s nem árultatja a rongyos, szedett-vedett virágcserepeit; hogy mind az utcákon szaladgál, s még a zsidónéknak is kezet nyújt.

Bogárváry Arisztid?

Már egy szegény grófnéval jegyben is jár. Bizonyos a szerencséje.

Ősz Ádámról is van szó, ha áttérne a kormánypártra. De nincs csizmája. A sok országos ünnepély megette!

A lapok valami titkos értekezletről beszélnek.

A gazdag báró Istvánffi Jenő fogna kineveztetni.

De hisz az ellenzéki, mérges tigris? Gyomrából utálja a kormányt. Maga a megtestesült lovagiasság, becsület, egyenesség, a nyersességig. Egy garas adóssága nincs, a feleségét szereti, a szép kis gyermekeiért él-hal, már hajnalban nyeregben ül, járja mezeit, erdeit, gyönyörű gazdaságát. Az soha még egy főispáni ebédre se ment el. Imádja a nemesség, mint a függetlenség legmocsoktalanabb mintáját. Az beszélni se tud, mert nincs hazudnivalója; nevetni is csak akkor nevet, mikor a gyermekei kacagnak, mert nem akar megcsalni senkit. Bort nem iszik, pohárköszöntőket nem mond, hogy lesz az olyan szeretett főnök? Kártyázni is csak az édesanyjával s a feleségével szokott tisztességből, amikor örvend, ha veszthet. Ez az egyetlen tulajdonság az, a veszteség fölötti örvendezés, amellyel nagy kártyatelepeknél népszerűséget szerezhetne a főispánságnak.

Ilyen emberen az okos, bölcs, hatalmas miniszter szeme nem akadhatott meg.

De megakadhatott: ott a miniszter három levele az asztalán.

Az első: »Kedves öcsém«; a második: »Kedves Jenőm«; a harmadik: »Szeretett kedves rokon... Folyó hó 15-ére okvetlen elvárlak; akár vállalod, akár nem vállalod a főispánságot, beszélni akarok veled. A haza mindkettőnknek parancsol.  G y á v a  g y e r m e k n e k  tartalak, ha ez út elől kitérsz...«

Hát mért nem írt a miniszter úgy a szegény Sárga Fülöpnek, aki minden főispáni változásnál temérdek új adósságot csinál Pesten az irányadó férfiaknál és beljebb megy a Dunába?

Mért nem fordult dr. Hamarándi Gusztávhoz, aki éppen e célra vásárolt drága, két öl hosszú és egy öl széles hintójában már tizenöt éve hordja be a vasútról a kormány notabilitásait; adja a díszebédeket, sokszor 60-70 perszónára és könnyekig ellágyult pohárköszöntőket dadog a miniszterelnök Őfőméltóságára. Hát mért nem tekintett be csak bár egy-két krajcáros levelezős lapon hogy: »Jöjjön csak fel egy szóra...«

Meg fogta volna látni a miniszter: mi a gyorsaság. És milyen az igazi főispánnak való férfiú. A kereplő nem fecseg többet jó szélben, mint ez, mikor érzi valaminek a jó illatát.

De látom, a kényes, szép leány is affelé tekinget csalogató szemeivel, akinek megvan már a választottja.

- Rögtön jössz velünk, Jenő - öleli át a mogorva embert egy szikár, fekete vendég, sárga pergament arccal, majdnem a feje tetejére és két halántékára ragasztott őszbevegyült feketés hajjal; mozgó, aranykarikás, fényes amerikai fogakkal; egész a pedánsságig tiszta, díszes öltözetben, s annyi gyűrűkkel az elhalmozható ujjakon, amennyit csak a hiúság fölszedhetett.

- Természetes - duzzogja az orrán át egy komolyképű, buta, bárgyútekintetű, kis tuskó ember, hosszú derékkal és majd kétaraszos lábszárakkal. Pufókos, jóltáplált, bibircsós képén ott ül a jó asztal, a jó pince és a gondtalanság. - Én is főispánságon kezdtem. Eh, az semmi dologgal se jár. Leben und leben lassen - ez a fő. S a nép a tenyerén hord. Engemet mindig ott hordott. Talán még ott is aludtam - nevetett (olyan kövér nevetéssel, hogy egy szegény író egész családjával megebédelhetett volna e gazdag nevetésből.) - Jó könyveket vásároltam, angolt, németet, franciát. Fogadtam egy szekretáriust, akinek el kellett olvasni és minden valamirevaló nyomósabb sort aláhúzni. Buckle, Lecky, Michelet, Virchow, Stuart Mill, Stern, Strahl, nocsak, aki valami fontosabbat írt pénzről, mert pénzről kell most beszélni sokat - ez a kor jelszava - mind a könyvtárba került. Fényes ebédeket adtam, meg-meghívtam egy-egy pesti írót, azt úgy véletlenül bevezettem a könyvtáramba, s rávittem a lépre. Természetesen bámulta széles olvasottságomat. Cikkeket írt rólam apró ajándékokért - s a miniszter figyelmes lett reám. No és, természetesen - most minden fő-fő pénzegyletnek én vagyok az ötödik alelnöke. A Ház elnökségére innen egy lépés. Miniszter nem leszek. Az komisz állás, az embert igen puskázzák. S ezt nem állhatom, elveszi az étvágyamat. Erre pedig mindenekfölött vigyázni kell. Van-e jó konyhád, Jenő? A vadaknak nagy barátja vagyok - csak nem kell erősen kisütni. Sokat teszek rá, hogy a minisztert jó konyhámmal nyertem meg. Minden valamirevaló háznál első a szakács, ez adja meg kedvedet, ez fűzi hozzád feleségedet, ez szerzi barátaidat, ez ifjít, még az eszedre is nagy befolyással van. Tehát: ebéd jó legyen. Képzeld: nem tudok jóllakni... Az apám is, szegény, ilyen volt. Családi vonás.

Fölrakta kurta, vastag lábait a kanapéra s nem tudott szabadulni attól a nyomástól, hogy vajon ez a sovány Jenő és sovány felesége nem adnak-e valami borzasztó sovány ebédet! Izzadt, nyugtalankodott - de a miniszterért ezt az utat meg kellett tennie.

Itt tűnt ki, hogy a miniszter barátsága sem éppen irigylendő egy szerencse.

- De hát ugyan mit tudsz te azon oly sokat okoskodni, hogy jössz velünk, vagy nem jössz? - egyengette finom ruháit a pergamentarcú, szikár úr. - Csak nem akarod, hogy valami proletár foglalja el a számunkra nyitott tért? És gondold meg jól: amennyi szép asszony, leány, haragos feleség a megyében van, az mind a te mosolyodat lesi. Válogathatsz kedved szerint. Azt hiszed, vállaltam volna főispánságot, ha a szép asszonyoknak bolondja nem volnék? Ne legyek Ladár Ádám (az én egykori oszlopbáróm), ha a hivatalos lap öt nap múlva nem hozza, hogy báró Istvánffi Jenő kineveztetett Magyarmegye főispánjává.

- Mit akartok ti énvelem - fordult merev fejtartással báró Istvánffi Jenő a két vendég felé - én még semmiféle hivatalnok se voltam...

- Különös! Mi bárók csak nem kezdjük az aljegyzőségeken - tört ki Ladár báró, a tükörbe beszélve és ritkás, fekete álszakállát rendezgetve. - Én gyerek voltam, s már húsz egyletnek voltam elnöke s nagyon jól betöltöttem mindenik hivatalomat.

- Mit csináltál?

- Elnököltem.

- De tovább...

- Egy-egy ebédet adtam.

- És?...

- Vadásztam, lovagoltam, kártyáztam s akinek szép felesége volt, az nem szabadult meg a kezeim közül. Ah, mennyi szép asszony van Magyarmegyében! Helyet cserélhetünk; de most egy kis papnéval kezdtem, s azt be kell előbb lovagiasan végeznem.

- Az ebéd, édes Jenő - mormogott a nagy kormányférfiú a két báró vidám nevetésébe - nem állhatom a gyönge ebédeket. Ez, tudod, nálunk családi vonás. A Salamonfiak mind...

Ladár báró félig odaült a Jenő báró térdére és elkezdte érdekesen beszélni a kis papnéval való viszonyát. Mily féltékeny a férj, hogy a prédikációba is beleromlik, s az asszonyka mily szép, mily tökéletes szőke szépség, piros, kövér s oly karcsú, mint a liliom.

- Két rossz lovat kell ajándékoznom a papnak, hogy megnyerjem bizalmát. Engem borzasztón mulattat a komédia. Tetszik nekem, mikor ez a szent férfiú jár-kel, sír, tördeli a kezeit, félti a feleségét, de a főispánja előtt nem teheti be az ajtót. Okvetlen elfogadd a főispánságot, az a világon a leggavallérabb hivatal.

- Barátom, Ádám - szólt, de úgy, oly hangon, mint aki egészen más képekkel foglalkozik, mint aminőket Ladár báró rajzolt (egy modern alkotmányos férfiúhoz méltóan) - ez a mi megyénk férfit kíván.

- Igen jól nézel ki, pompás húsban vagy s a negyvenen még jóval innen, furorékat csinálhatsz.

- Erős karokat...

- Nem az a fő - kacagott Ádám báró.

- Kérlek, hadd mondom el, amit akarok.

S oly sértő, éles hangon mondta e szavakat, hogy Ádám főispán - a kis papné mellé húzódott e paraszt báró mellől.

- Utaink kimondhatatlan rosszak, adminisztrációnk kritikán alóli, közbiztonságunk mese, adószisztémánk a leggaládabb, elöli a szegény iparost és meggazdagítja az uzsorásokat. Újoncozásunk példátlan lelkiismeretlenséggel foly, orvosaink nem látnak, az alispán gyerek, a bizottságok a leggonoszabb önzéssel viszik keresztül intrikáikat. Itt mindenki lop, csal, rabol - és nincs korbács.

- Hát légy te korbács. Szabad.

- Én nem értek az adminisztrációhoz, semmi gyakorlatom sincs. Hogy legyek én főispán ott, ahol a legutolsó jegyző is kikacaghatja tudatlanságomat. De ajánlok egy kitűnő fiatalembert, a horgosi kerületben szolgabíró. Igaz, apja csak parasztember, de szorgalmasabb, egyenesebb, pontosabb, hűbb és képzettebb hivatalnokot én még nem láttam. Nevezze ki a miniszter ezt a szegény embert, adjon neki tért és meg fogja látni.

- Ah - duzzogott a nagy kormányférfi a kanapén - neked, édes Jenőm, szörnyű bornirt ideáid vannak és voltak. Egy miniszter, aki a nemzet arisztokráciájára támaszkodik, ilyen gyermekes együgyűséget nem tehet. A romantikus idealizmusnak vége, mi a realizmus egészséges korszakát éljük. Legyen ez elég erről, édes Jenőm, s az esteli vonattal megyünk. A megyét átveszed, a miniszternek, tudd meg, nem iskolamester kell, hanem név; nem hajdú, hanem fej. Gyúrd össze a megyét, ahogy tudod és akarod, csak azt jegyzem meg: se péklegény, se kővágólegény nem lennék senkiért és semmiért, mikor saját passziómnak is élhetek. A miniszter tudja, ki vagy: a többi a te dolgod. Édesem, gyermek ne légy. Ez a falusi élet igen kifacsarta az eszedet. Sűrűn be kell járnod Pestre, hogy sokszor érintkezzél velünk. Éhes vagyok.

S lecsúszott a kanapéról.

Olyan tiszteletgerjesztő volt így a nagy kormányférfiú, számos főegyleteknek, pénzmanipulációknak, országos kluboknak elnöke, hogy rengő, kövér képével, szelíd mosolyával, nagy bibircsós orrával, mellyel, bár lyukai nagyok voltak, mégis alig tudott szuszogni rendes taktussal - még a gyermeket is megnyerte volna magának, nemhogy az ország főembereit.

Csak Jenő báró nem tudott elmenni ezeken a modern állameszméken. Franciaországban, Angliában, Amerikában jártakor úgy tapasztalta, hogy a legnagyobb hivatalokon a legképesebb emberek ülnek, még olyanok is, akik csak kevéssel azelőtt favágói szerepet vittek és vizet hordtak puttonokban a jobb házakhoz.

Egyszer itt is volt eset reá, hogy egy csizmadiafiúból tettek minisztert - hanem az már régen volt. Most a grófok, bárók ideje jár.

Hiszen jó, én nem szólok ellene, annyival is inkább nem, mert régi barátom: az oszlopbáró is, ehol, minden deklináció nélkül - csupán a Zrínyi Miklós bátor kirohanásával - főispán lett.

A valóban pompás, jó ebéd, mert a mágnások nálunk mégiscsak, istennek hála, jól és bőven élnek; a felséges magyarmegyei borok megteremtették a harmóniát. Jenő báró, Ádám báró, s a nagy kormányférfi temérdek pénzintézeteivel - csak úgy röpült Pest felé.

Azt mondják, ugyanazon vonaton ment mégegyszer Sárga Fülöp úr is!

A MINISZTER, AKI MÉGSEM AZ, AKI

Nevetve, vidáman, mint a jól bevégzett tényeknél szokás, kísérte fel a két államférfi-jóbarát a harmadik leendő államférfit az ország fővárosába.

- Én rég nem láttam már a minisztert - mormogja a miniszteri palota felé menéskor a kissé meggörbült nyakú, őszes szakállú, de még fiatal, ép, erős férfi, báró Istvánffi Jenő. - Milyen? Mondják, igen mogorva, kevély...

- Ah, mire gondolsz? - kapaszkodik egyik oldalon Jenő báróba az ötödik alelnök. - Nagyszerű étvágya van s márpedig, én szerintem, aki jól eszik, annak minden kereke ép. Természetes, minden fajankóval nem csókolózik össze, mint a néhai szegény Alfréd báró, aki minden ellenzékitől rettegett. Ennek, barátom, a szája egy hatágú korbács. Hát csak olyan ember. Soha, mióta őfelsége magyar minisztereket nevez ki koronként, ilyen Caesarnak való ember nem rúgta oldalba a megyei proletariátust. De minket szeret. Egy Ujlaki Lőrinc ő, egy hatalmas Gara ő, egy Metternich ő - magyar ruhában. Én imádom s azt hiszem, ezzel eleget mondtam.

- Zsarnok - mormogja Istvánffi báró.

- Az bizony, oda üt, ahova céloz. S mindig céloz.

- Nem válogatja meg az embereit.

- Magadról ítélsz? - nevetett e jó ötletén Ladár báró.

- Igenis, magamról.

- Az szép.

- Halljuk, Jenő. Te ifjúkorodban is sok bolondot csináltál, most is, úgy látom, a hátulsó eszeddel gondolkozol - rángatja az ötödik alelnök úr, az örökös jó étvággyal.

- Nekem a kormányzásban semmi tapasztalatom.

- Azt hallottuk. De effélét ne árulj el, gyermekem.

- Én minden rest embert utálok.

- Teheted is. Hanem kivel harcolsz te itt az úton? - nevettek az államférfiak.

- Én azt, aki a törvényeknek nem engedelmeskedik, elcsapom.

- Szabad, csak a miniszternek hagyj egy kis pihenést.

- Akit irodájában nem találok, felfüggesztem.

- Helyes. Nos, tovább. Csak itt beszéld ki magadat.

- De nekem aztán senki a számításaimat keresztül ne húzogassa.

- Azt majd meglátjuk. Nagyszerű falusi ember vagy, Jenő.

- De kikötöm: igazságtalan dolgot nem tűrök. Ha rokonom, öcsém, apám követi is el a dolgot.

- Igen, igen...

- A korrupciót, nepotizmust, lélekvásárlást...

- Ezt az ellenzéktől tanultad. Mondd: mire fordította a pénzedet a Szökő, Kormos és Cigány bizottság, mikor követválasztásra kérte? Lovakat vettek rajta és fürdőket építettek. Vagy nem?

- Az se volt szép.

- Látod, de csak nálunk van korrupció, ezzel a gombával csak éppen mi élünk.

- A miniszter nem szereti az egyenes szót és én másképp nem tudok.

- Beszélünk mi helyetted. Majd belejössz; aki a hatalom székén még nem ült: az a legnagyobb gyönyört e földön még nem ösmeri. Te elveszted étvágyadat, a hatalom meghozza; nem szeret a szeretőd, a hatalom meghódítja: utál a világ, a hatalom tapsolásodra kényszeríti. Eddig nem ismertek: egyszerre híres emberré lész. Tudod-e, mikor olvastatta Kolozsvárt a vén Csiga Horatiust s magyarázta, hogy Horácz mennyire örvendett, mikor az emberek ujjal mutogatták: fellelkesültünk, hogy valamikor minket is mutogatnak. Engem már ösmer fél Pest és köszönt.

- Efféle léhaságra nem vágyódom, de azt szeretném, ha becsületes, jó hazafinak tartanának.

- Kérlek - ölelé át az ötödik alelnök hosszú, vastag karjaival a falusi embert - így, ilyen hangon, ilyen urambátyámos, együgyű stílban ne beszélj! Ezt a szót, hogy hazafi, nemzet, magyar, ki se mondd. Borzasztón elmaradtál. Miért temetted el úgy magadat a közé a sok rongyos, kucsmás, magyarnadrágos, nyakatlan ingű, Péter bátyám, Mihály bátyám, János öcsém, Pál fiam közé? Hízelegtek, ugye? Látod. Ez is a hatalom. És te most kerülni akarod, mert félsz, hogy elveszted népszerűségedet. Ha szegény volnál, futnál egy kis dignitás után, óh, akkor egy főispánság ideálod lenne, így becsesebb, drágább a falu, mint a haza. Kérlek, ne áruljátok el, mily önzők vagytok!

Jenő báró szemeiben felvillant a harag; széles, piros ajkain megjelent az a vad, gúnyos mosoly, melyre az államférfiak jobbnak találták, hogy csak félrefordulva és magukban nevessenek.

Megnyíltak a miniszteri palota nehéz ajtajai.

Mint a mennyek kapuinál a fogadott kísérők, vagy kísértők: úgy itt is hirtelen eltüntek a jóbarátok.

Magas, száraz ember, erősen kidomborodott, ráncos homlokkal, melynek kidagadó, lüktető ereit sárga májfoltok fedték be; összevissza kúszált, gyér, őszülő hajjal, melynek sörényszerű, vastag szálai szabadon csüngtek alá homlokon, nyakszirten, halántékokon; bozontos, tömött szemöldökkel, melynek árnyékába apró, tövisszúrású, véres szemek rejtőztek; horgas, mindegyre mozgó cimpájú, durva szabású orral és fakó, de némán is parancsoló, fittyedt ajkakkal; csontos, merev kezekkel tartott az érkezett felé.