Marian Keyes

Megint, Rachel

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

Az eredeti mű: Rachel Again

Fordította: Debreczeni Kinga

Copyright © 2022 by Marian Keyes

Hungarian translation © Debreczeni Kinga, 2023

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2023

ISBN 9789635802234

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

1

Arra ébredtem, hogy finoman köröz az ujjával a köldökömön. Még félálomban átadtam magam az élvezetnek, amint lassan lejjebb csúsztatta a kezét.

Mielőtt azonban belemelegedhettünk volna, ki kellett derítenem, mennyi az idő.

– Tíz perccel múlt hét – felelte szárazon.

Micsoda megkönnyebbülés, sikerült átaludnom az egész éjszakát! A szemébe néztem és szélesen elmosolyodtam.

– Mostantól csakis a tiéd vagyok.

Nem sokkal később kellemes, rózsaszín ködbe burkolódzva heverésztünk, viszont vészesen telt az idő.

– Mennem kell, drágám.

– Máris?

– Hazaugrom megetetni Ropeszt, és el kell intéznem ezt-azt, meló előtt.

– Aha – némi hatásszünetet tartott –, értem.

Nem. Ebbe most semmiképp sem fogunk belemenni.

– Jó utat!

Megcsókolt.

– Hívlak, amint lehet. Nem tudom megmondani, mikor.

– Semmi gond – kiugrottam az ágyból. – Remélem, minden jól alakul! Vasárnap találkozunk.

Elkapta a csuklómat.

– Hiányozni fogsz.

– Te is nekem.

A konyhában gyorsan benyakaltam egy pohár vizet.

Bejött Finley, nagy fejvakarás közepette.

– Szia, Rachel!

– Szia! Indulok dolgozni. Találkozunk vasárnap?

– Á, most nem. Anyámnál leszek.

– Add át üdvözletemet! És ha netalántán azt fontolgatod, hogy valami kedves dolgot cselekednél, akkor elárulom, hogy az apád – az emelet felé mutattam – ölni tudna egy kávéért.

Finley furcsa arckifejezése láttán elnevettem magam. – Gyerünk már, te lusta malac!

– Jóóó.

Gyorsan megöleltem, és már indultam is. Napsütötte, kellemes tavaszi reggel volt.

Amint kinyitottam a bejárati ajtót, Ropesz eksztázisközeli állapotban vetette magát a padlóra. Mellé térdeltem, megvakargattam a füle tövét, és a csak neki tartogatott, különleges hangon dörmögtem:

– Szia, kislány! Jó kutya vagy, igaz? Szia! Hát, szia!

– Te vagy az, Rachel? – Kate áthajolt a lépcső korlátján, a haja nedves hullámokban omlott alá, egyik kezében hajszárító, a másikban kefe.

Kettesével szedtem a lépcsőfokokat, irány a fürdőszoba!

– Elfogyott a kontaktlencsém – állapítottam meg, miután feltúrtam a fiókot.

– Hogy van Quin? – kérdezte Kate.

– Remekül. Ma utazik Új-Mexikóba, és csak vasárnap jön haza.

– A fene a jó dolgát!

Kate az unokahúgom. A legidősebb testvérem, Claire lánya. Néhány hónapja nálam lakik, mert Claire-ék nyugat-dublini házától a munkahelyére, a wicklow-i idősek otthonába katasztrofális volt a mindennapos ingázás. Így viszont mindössze húsz perc alatt beér dolgozni, ahelyett hogy két és fél órán át zötykölődne.

Nagyon kedvelem Kate-et. Amellett, hogy komoly és kedves, szívesen vállalja, hogy megsétáltatja Ropeszt, amikor én nem tudom, ráadásul van egy olyan tulajdonsága, ami a Walsh család tagjaira egyáltalán nem jellemző, nevezetesen: tisztaságmániás. Nyilván apai ágon örökölte. Bár Kate apjáért nem vagyok oda különösebben, bolond lennék morogni amiatt, hogy a lakótársam rendszeresen előkapja a mosókonyhából a felmosót, és „Csak gyorsan feltörlök egy kicsit!” felkiáltással összetakarít.

Kate egyébként valójában színész, de az univerzum egyelőre csak csepegteti számára a lehetőségeket, ráadásul nagyon szűken mérve, úgyhogy emiatt állandó bizonytalanságban érzi magát. Valahányszor elhatározza, hogy kész, vége, feladja, mindig megtalálják egy kisebb szereppel, ami épp csak ahhoz elég, hogy tovább éljen benne a remény a világot jelentő deszkákat illetően.

– Hogyhogy ébren vagy? – eszembe jutott, hogy aznap nem kell dolgozni mennie. (Minden héten átküldi a beosztását, hogy tudjam, mikor kell megkérnem a szomszédjaimat, Beningót és Jasline-t, hogy sétáltassák meg Ropeszt.) Reménykedni kezdtem: – Csak nem meghallgatásra mész?

– Ma? Nem. Besegítek Helennek.

Helennek, a legfiatalabb testvéremnek van egy kis magánnyomozó irodája, és az utóbbi időben gyakran megkérte Kate-et, hogy szálljon be a melóba, különösen olyankor, amikor a bevetés igen kellemetlen, mondjuk, egy sáros gödörben kell kucorogni órák hosszat, hogy titokban lencsevégre kapja a célszemélyt. Korábban Helen épp az ilyen jellegű feladatok kapcsán hencegett a leghangosabban, de mostanában inkább azt hangoztatja, hogy „Ami a megfigyelést illeti, a vidéki terep a fiataloknak való”.

Egyébként határozott véleménye, hogy Kate a maga huszonhárom évével tökéletesen megfelelő az ilyen jellegű feladatokra.

– A huszonévesek nem fáznak, nem áznak, és nem éreznek szagokat – Helen váltig állította, hogy nem légből kapott állításról, hanem tudományos tényről van szó. Való igaz, hogy gyakran és meglehetősen vehemensen ellenkezik másokkal, és olykor pusztán a vita kedvéért vitatkozik, de nem ismerek nála erősebb akaratú embert.

– Várj, kitalálom, mi a helyzet – mondtam Kate-nek. – Helen szólt, hogy van meló, méghozzá nem is akármilyen. Egy csaló után kell szimatolnod, aki nem mellesleg Cavan megye legbüdösebb disznófarmjának tulajdonosa.

– Haha! Azért ennyire nem vészes. Városi megfigyelés lesz, biztosítási ügy. A pasas azt állítja, annyira fáj a háta, hogy menni sem bír.

– Hűha! Máris húsz perccel múlt nyolc! – gyorsan megölelgettem Kate-et és beugrottam a zuhany alá. Egyértelmű volt, hogy nem lesz időm megszárítani a hajamat. Megszárad magától, aztán majd kunkorodik, amerre akar. Pompás…

Csapnivaló frizurámat ellensúlyozandó, a kedvenc farmer kezeslábasomat vettem fel; összességében nagyjából úgy néztem ki, mintha autómosóban melóznék. Különben tényleg szívesen viselem ezt a kezeslábast, és olyan gyakran, hogy a kollégáim már azzal tréfálkoznak, hogy nincs más ruhám. Roppant vicces. Van valami ebben a cuccban, ami a gondtalanság, a szabadság érzetét kelti; furcsamód erősebbnek is érzem magam, valahányszor felveszem, főleg, ha tornacsukával viselem.

Ropesz bánatos szemekkel figyelt.

– Muszáj dolgozni mennem – magyaráztam bús ebemnek –, viszont estére itthon leszek. Pompás idő van! Menj ki a kertbe és hajkurászd a madarakat! Hidd el, nagyszerű buli lesz!

Annak ellenére, hogy a házam mindössze negyedórányi autóútra van a munkahelyemtől, a szokásos reggeli megbeszélésről máris késében voltam.

Felszaladtam a Rendház lépcsőjén – egykor valóban rendházként működött az épület –, és amint átrobogtam az előtéren, csaknem összeütköztem az egyik kliensemmel, a huszonkilenc éves Harlie Clarke-kal, aki dühösen morogva porszívózta a szőnyeget. Az alkoholizmuson kívül egy további szenvedélye volt, nevezetesen a tökéletes megjelenés. Mindennap fél hétkor kelt, és megtette, amit meg kellett tennie ahhoz, hogy úgy nézzen ki, mintha skatulyából húzták volna elő: tökéletes kontúrok, csábító szempilla, hosszú, szőke, selymes hajzuhatag, gondosan vasalt tincsekkel.

Mint általában mindenki, ő is azzal a szent meggyőződéssel vonult be az elvonóra a Rendházba, hogy az égvilágon semmi baja. Az én dolgom, hogy addig-addig ostromoljam őket, amíg darabokra hullik a tagadásuk páncélja. Harlie egyelőre nem jutott el még abba az állapotba, hogy elfogadja: alkoholista. Jórészt ezzel magyarázható a dühe.

– Jó reggelt, Harlie! – köszöntöttem.

Úgy nézett rám, mint aki citromba harapott, és szándékosan a bokámnak tolta a porszívót. A szemöldökíve viszont tényleg varázslatos! Nyilván borotvával egyengeti, mégis természetes hatást kelt. Kétségkívül nagy szakértelemmel büszkélkedhet e téren, hiszen az ilyesmit nem YouTube-videókból tanulja meg az ember. Nem egyszer kísértett meg a gondolat, hogy jó lenne szépségápolási tanácsokat kérni tőle.

Talán mégsem ez a legalkalmasabb időpont… Gyorsan eliszkoltam, mielőtt nagyobb kárt tehetett volna bennem a porszívóval.

Az irodában a hét terapeuta közül öt, valamint a segítő személyzet három tagja, továbbá az ápolónő, Moze és Ted, a nagyfőnök már azt asztalnál ültek. Ted a telefonjára pillantott, megcsóválta a fejét, és ennyi mondott:

– Ejnye, ejnye.

Némán elnézést kértem, lehuppantam egy székre, és nedves hajamat kócos kontyba fogtam, hogy legalább ne az arcomba lógjon.

Moze felolvasta az előző estére vonatkozó feljegyzéseit.

– Kemény menet volt. Trassa Higgins… ő a te kliensed, ugye, Rachel? Na, szóval, Trassa Higgins egy szemhunyásnyit se aludt. Hajnali háromkor lejött a recepcióra, beszélgettünk egy kicsit, keresztrejtvényt fejtettünk, aztán úgy öt körül visszament az ágyába, de amikor hatkor benéztem hozzá, még mindig ébren volt.

Ez számomra annyit tesz, hogy Trassa várhatóan elég érzékeny lesz a nap folyamán, ami jó is, meg rossz is. Rossz, mert ha érzékeny, akkor nagyon érzékeny, és ez semmiképp sem előnyös egy hatvannyolc éves, szerencsejáték-függő nagymama esetében. Viszont jó is, mert elképzelhető, hogy kevésbé ragaszkodik majd a tagadás páncéljához. Már több mint egy hete bent van, és egyértelműen bebizonyosodott, hogy kemény dió, de nem kizárt, hogy ma lesz a nagy áttörés.

– Simon és Prissie… – folytatta Moze, és a nevek hallatán nagy felhördülés támadt az asztal körül. – Igen, már megint. Waldemar kapta rajta őket, hajnali egykor, az ellenőrző köre közben. Ezúttal a társalgóban, a kanapé mögött.

Bánatosan megráztam a fejemet.

– Simonnak mennie kell. Korábban is kapott már egy figyelmeztetést. Nem áll készen a gyógyulásra, sőt egyáltalán nem érdekli, mi lesz vele.

– Szeretném, hogy Prissie maradjon – Carey-Jane épp olyan eltökélt volt Prissie-vel kapcsolatban, mint én Simont illetően. – Viszont felvesszük a listájára a szexet és a kapcsolati függőséget is. Máris árnyaltabb a kép.

– Milyen üzenete lesz annak, ha Simon megy, de Prissie marad? – vetette fel Yasmine.

Ted vállat vont.

– Kit érdekel? Mi hozzuk a szabályokat.

Ted egyébként hajlamos a dolgok bonyolítására. Nagyszerűen adminisztrál és (alkalmanként) inspiráló főnöknek bizonyul, de az biztos, hogy az „ellenmondást nem tűrő despota” szerepkör sem áll távol tőle.

– Ma délelőtt úgyis jön két újonc – mondta Ted. – Ha Simon elmegy, akkor egy újabb jelentkezőt is felvehetünk holnap, vagy pénteken.

A szenvedélybetegség nagy üzlet. A Rendházba – mindig – hosszú a váróslista.

A következőkben a terapeuták egyesével ismertették az aktuális esetekkel kapcsolatos fejleményeket, így mindnyájan megtudtuk, hol tartanak a kliensek a gyógyulás útján – ki az, aki a szokásosnál érzékenyebb, ki az, akiben erősebb az ellenállás – aztán eljött a csoportfoglalkozások ideje.

Ted elkapott az ajtóban.

– Nem örülök a késésnek.

– Hááát… – aligha mondhattam volna magyarázatképpen, hogy „A barátom Taosba utazik négy napra, és együtt akartunk tölteni még egy kis időt”.

– …Rachel?

– Rémes volt a forgalom – feleltem végül. – Sajnálom. Többet nem fordul elő.

Aztán indultam, hogy felállítsam Simont a reggelije mellől, és megkérjem, hogy kezdjen csomagolni.

2

Amikor szóba kerül, hogyan ismerkedtünk meg Quinnel, és tétovázom a válasszal, a következő kérdés általában ez szokott lenni:

– A Tinderen, ugye? Hékás, nincs ebben semmi szégyellnivaló!

A Tinderen? Ugyan! A helyzet ennél sokkal rosszabb. Csaknem két évvel ezelőtt, 2016-ban találkoztunk először, egy régi, nagy házban rendezett elvonuláson, a semmi kellős közepén. Azért vállalkoztam a kalandra, mert Kókler Meditálónak ítéltem magam. Hosszú éveken át hiába próbálkoztam, hiába bámultam száz meg száz gyertya lángját, egyszerűen nem sikerült kiürítenem a tudatomat, állandóan kavarogtak bennem a gondolatok. Negyedóra nem a világ. Kiürítem a tudatomat, üres lesz, üres, üres, nem gondolok semmire. Hohó! Végre meditálok! Vagyis mégsem, hiszen ha tudatában vagyok annak, hogy meditálok, akkor valójában nem is meditálok. Vagy igen? Te jó ég! Elfelejtettem lemondani az időpontomat a pszichológusnál. Na, akkor majd most lemondom! Vagyis nem most, hanem rögtön azután, hogy befejeztem a meditálást…

Egy március végi pénteki napon, hét óra tájt, nagyjából harmincan ücsörögtünk egy teremben, ki-ki a saját jógamatracán, és megpróbáltuk úgy szemrevételezni egymást, hogy ezzel ne keltsünk feltűnést. Feszültség vibrált a levegőben, de mindnyájan reménykedtünk, hogy valami nagy dolog történik majd. Az életkort tekintve húsz és hatvan év között voltak a csapat tagjai, ami pedig az ivararányt illeti, nos, az a szokásos volt: több nő, mint férfi.

Nagyon szerettem volna tudni, ki miért döntött a részvétel mellett, de – a szó legszorosabb értelmében – tilos volt beszélgetnünk. Mint ahogy tiltólistán volt az alkohol, a kávé, a telefon, valamint az összes egyéb kütyü, továbbá a könyv- és a magazinolvasás is.

Négy csoportvezetőnk volt: egy kedves és hihetetlenül karcsú fiatal nő (akin látszott, hogy a jóga szerelmese), és három jóindulatú fiatalember. Utóbbiak a megjelenésük terén egy kicsit túltolták a dolgot; sprőd, barna szerkó, sápadt arc, ritkás borosta és a kopaszodás kezdeti jelei. Magamban elneveztem őket Slampeceknek.

Negyvennyolc órán át számtalan csoportos meditációt csináltuk végig, amelyek során – eléggé el nem ítélhető módon – rengeteg időt töltöttem annak latolgatásával, hogy vajon a három Slampec mindegyike szerelmes-e Jógalányba. Helytálló feltételezésnek tűnt, hogy fülig bele vannak zúgva, már csak azért is, mert a lány tényleg nagyon szép. A hajlékonysága ugyancsak nem elhanyagolható. Szóval, ahelyett hogy annak rendje és módja szerint elcsendesítettem volna az elmémet, a három Slampecet vizslattam, és azon morfondíroztam, vajon a lány lefeküdt-e bármelyikükkel. Vagy inkább mindegyikükkel? Tény, hogy a csaj gyönyörű, de mint tudjuk – legalábbis én ezt tanultam meg a magam kárán –, a legjelentéktelenebb külsejű pasasok közt is akad szép számmal olyan, aki indokolatlan, ám hihetetlen mértékű magabiztossággal bír.

A meditáción kívül részt vettünk néhány jógaórán, vega kaját ettünk – természetesen rendszeres időközönként –, és annyi zsályateát ittunk, amennyi belénk fért. A vasárnap délután döntő része azzal telt, hogy elmajszoltunk fejenként egy-egy szem mazsolát. Alig fél órája tartott a mazsolagyakorlat, amikor nyugtáztam magamban, hogy körülbelül huszadszorra csinálom: minden egyes mindfulness gyakorlat és meditáció alkalmával előkerült azzal a céllal, hogy megtapasztaljuk a tényleges lelassulás és a pillanat megélésének nagyszerűségét. Halkan sóhajtottam. Lehet, hogy ideje lenne végleg búcsút mondanom ennek a meditációs őrületnek…

Jócskán benne voltunk már a délutánban, közeledett a program vége, amikor a Slampecek egyike bejelentette, hogy a „szeretetteljes kedvesség” meditáció következik – egy bensőséges gyakorlat, amelynek során az ember leül valakivel szemben, a szemébe néz, és tíz percen át kizárólag szeretetteljes és kedves gondolatokat küld az illető felé.

Egész egyszerűen gyötrelmes volt.

Tekintettel arra, hogy a csoport létszáma páratlan volt, végül nekem jutott párként az egyik Slampec, méghozzá a legborostásabb. Dülledt szeme és tág pupillája láttán arra a következtetésre jutottam, hogy nagyon ott van a szeren, ami a szeretetteljes és kedves gondolatok sugárzását és átélését illeti. Egyetlen módon voltam képes elviselni a helyzetet: magamba mélyedtem.

Végre-valahára megcsendült, aminek ilyenkor meg kell csendülnie – ha a korábbi tapasztalataimból indulok ki, csakis egy tibeti hangtál lehetett –, és a végtelenül hosszúnak tűnő tíz perc mégis véget ért; a csilingelés azt jelezte, hogy meg kell szakítanunk a szemkontaktust, mert eljött a partnerváltás ideje. Nagy nehezen kipréseltem magamból egy mosolyt, és elfordultam.

– Mindenkinél megtörtént a párcsere? – kérdezte élénk lelkesedéssel Jógalány.

A partneremre néztem. Egy pasas volt, aki pókerarcot vágott ugyan, de valami megvillant a szemében. Már-már elmosolyodott. Nyilván a „párcsere” hallatán támadtak pajkos gondolatai.

Fiatal.

De azért…

Bámulni kezdtem. Bámulni kezdett. Szeretettel viseltetem irántad. Kedvességet sugárzok irányodba, gondoltam.

Farkasszemet néztünk. Rezzenéstelenül állta a tekintetemet. Elkönyveltem magamban, hogy gondolatban viszonozza a belőlem áradó szeretetet és a kedvességet. És ekkor hirtelen valóban elöntött egy érzés; valami megkönnyebbülésféleség.

Nagyon meglepődtem.

Félszegen mosolyogtam ugyan, de patakokban folytak a könnyeim. Nyitott tenyerembe hullottak, mégsem éreztem késztetést, hogy a nyilvánosság előtti sírással járó, zsebkendő utáni ideges keresgélésébe fogjak. Ültünk tovább nyugodtan, és tartottuk a szemkontaktust.

Amikor ismét megszólalt a hangtál, a pasas kissé oldalra biccentette a fejét és halkan megkérdezte:

– Jól csináltam?

Mosolyogva bólintottam, aztán letöröltem a könnyeket, amelyeket végül a meglepődés számlájára írtam, és már fordultam is a következő partneremhez.

Nagyjából fél óra múlva elérkezett a hétvégi elvonulás lezárásának ideje; az utolsó instrukció az volt, hogy amíg a kapukon belül vagyunk, „tartózkodjunk a verbális kommunikációtól”.

Odafent, a hálóteremben bepakoltam a táskámba azt a kevés holmit, ami nálam volt, és hosszú idő óta először éreztem úgy, hogy könnyebb a lelkem. A meditáció békéjére továbbra sem sikerült rátalálnom – és ez már valószínűleg így is marad –, de meglepő módon olyan érzésem volt, mintha feloldozást kaptam volna. Bármilyen furán hangzik is, annak az ismeretlen pasasnak sikerült eltakarítania valamennyit a múltam romjaiból.

Miután a Slampecek egyike visszaadta a kütyüimet, kiléptem az épületből. Hűvös volt az este. Észrevettem, hogy a pasas odakint ácsorog; úgy tett, mintha a telefonját babrálná.

Hülye helyzet volt. Odabent valami nagyszerű történt, de ami azt illeti, jobb lenne, ha ami itt történt, itt is maradna.

Kurtán biccentettem neki, aztán indultam a kocsimhoz. A férfi mellett, a parkolóhelyen egy hosszú, alacsony, krémszínű Mercedes állt. Nagyot néztem. A járgány olyan volt, mintha egyenesen a hetvenes évekből, egy jó kis krimiből csöppent volna oda, az a típus, amellyel a filmekben keskeny utcákon, csikorgó kerekekkel száguldoznak, meg hirtelen behúzott kézifékkel nagyokat farolnak. Magam sem tudtam eldönteni, teszik-e vagy inkább hivalkodónak találom.

– Szia – mondta. Odafordultam. – A nevem Quin.

A helyzet az, hogy meglehetősen magabiztosnak tűnt. Ráadásul megszegte a szabályokat.

Végül arra jutottam, hogy mindez nem számít.

– Rachel vagyok.

Közelebb lépett.

– Lehetne arról szó, hogy…? – kérdezte. – Mármint, hogy mi…?

– Nem tudom – feleltem. – Nem azért vagyok itt, hogy… nem keresek… tudod…

– Azt hiszem, én sem – mondta. (Mint később kiderült, szemenszedett hazugság volt.) – Akármi volt is, ami odabent történt, engem nagyon megérintett. Neked pedig segített, igaz?

Annak ellenére, hogy kevesebb mint egy órával korábban tíz percen át egymást néztük, csak most sikerült megfelelően megszemlélnem az összképet. Rövid, barna haj. Magasabb, mint én (ami nem mindig jön össze, ugyanis százhetvenöt centi vagyok). Alaposan szemrevételeztem, és a túrabakancs, a sportos felső, valamint a sajátosan feszülő arcbőre láttán arra a következtetésre jutottam, hogy a pasas számára nem jelentenek problémát a nagy fizikai megterheléssel járó tevékenységek. Az a típus, akinél mindig van legalább három proteinszelet, ami pedig a fizikumát illeti, nulla százalék testzsír, nyolcvanhét százalék izom, és tizenhárom százalék elszántság.

Egyértelmű, hogy sehogyan sem illik ide.

– Kérdezhetek valamit? – magam is meglepődtem, hogy szóba hozom a dolgot. – Miért jöttél el erre az elvonulásra?

– Azért, mert… sosem érzem úgy, hogy készen vagyok.

Vártam.

– Amit akarok – folytatta –, azt el is érem. Elérem, aztán még jobbat akarok. Vagy épp ellenkezőleg! Elérem, és utána már egyáltalán nem érdekel.

Szent ég! Egy újabb díszpéldány!

– A boldogság valahogy mindig egy karnyújtásnyira marad – mondta. – A fedőnevem Mr. Nagyravágyó.

Felkacagtam.

– Hát, úgy látom, semmit sem rejtesz véka alá.

– És te? – kérdezte. – Téged mi szél hozott ide?

Rendben, tehát témánál vagyunk.

– Gyógyulófélben vagyok. A meditációt ajánlották.

Ha ekkor üres tekintettel meredt volna rám, bimbózó barátságunk biztosan nem szökken szárba.

– Függő vagyok – pontosítottam.

– Tudom, mit takar a „gyógyulófélben” – felelte egyszerűen.

Kezdetnek nem rossz, ugyanis az emberek többségének halvány fogalma sincs erről. Aztán, amikor végre leesik nekik a tantusz, fejvesztve menekülnek. Komolyan mondom, a Tindernek ki kellene fejlesztenie egy külön felületet nekünk, a tizenkét lépéses módszer követőinek.

– Régóta vagy tiszta? – pompás kérdés, érezhető belőle, hogy a pasas tényleg képben van. Tudni akarta, hogy stabil-e az állapotom, vagy fennáll a veszélye, hogy megborulok, és visszaesem.

– Évek óta.

– Klassz – érezhetően enyhült a feszültsége. – Elkérhetem a telefonszámodat?

Miért ne? Arra jutottam, hogy ebből semmi baj nem származhat.

Azt mondta, majd felhív. Bevágódott az 1970-es évjáratú, hivalkodó és/vagy gyönyörű kocsijába, és elhajtott.

3

Mindig nagy csalódás, ha egy kliens a hathetes időszak befejezése előtt hagyja el a rehabot, viszont Simon másodszor szegte meg a szabályt, amely szerint a bent tartózkodás ideje alatt a lakók nem létesíthetnek szexuális kapcsolatot egymással. Annak ellenére, hogy tudta, kipenderítjük, képtelen volt felhagyni a flörtöléssel. Nem is ő lenne…

– Harminchét éves vagy – emlékeztettem –, vagyis az ilyesmihez túlkoros.

– És te? Mennyi is lehetsz…? – szemtelenül vigyorgott, miközben leplezetlenül végigmért. – Harmincöt? Harminchat?

Simon pontosan tudta, hogy rég túl vagyok a harmincas éveimen.

– Maradjunk annyiban, hogy éltem már annyit, hogy simán felismerem, ha valaki játszmázni akar. El sem hiszem, hogy van vevő erre a nyálas, csajozós dumára.

– Pedig mindig bejön!

– Tényleg? Olyan nőknél is, akik éppen nincsenek maguk alatt?

Egy pillanatra elkomorult.

– Ha nem veszed komolyan az elvonót – folytattam –, megöl a függőséged. Bele fogsz halni.

Vállat vont.

– Élvezd az életet, és szállj ki fiatalon!

– Erről a korod miatt már lekéstél, Simon.

Hiába minden, nem tudtam hatni rá. Visszatér a jól megszokott életébe, és az első ember, akit felhív, a dílere lesz.

Évente ötven-hatvan pácienssel dolgozom, mindnyájuk sorsát a szívemen viselem. Talán túlságosan is. Ha Simonért tehetnék bármit, már megtettem volna. Nagyon rosszul érintett, hogy kénytelen vagyok elengedni a kezét.

Mélyen átérzem a klienseim helyzetét, ami persze nem csoda, hiszen annak idején magam is megjártam ezt az utat.

A Káptalanterembe tartottam, a reggeli csoportfoglalkozásra. A hangzatos nevű, ám huzatos helyiség egykor, amikor még szerzetesek lakták a rendházat, étkezőként és tanácsteremként szolgált. Odabentről izgatott és élénk beszélgetés zaja szűrődött ki. Hát igen, a pletyka könnyen szárnyra kap. Várható volt, hogy Simon kipenderítésének híre mindnyájukat felkavarja; a rehabon nagyon gyorsan szövődnek mély emberi kapcsolatok. Ez persze nem jelenti azt, hogy mindenki remekül kijön a többiekkel, sőt gyakran előfordul, hogy egyesek kifejezetten gyűlölik egymást. A közömbösség viszont nagyon ritka.

Elsőként Chalkie vett észre.

– Vigyázzatok! – sziszegte a többieknek. – Jön!

Leültem. Be kellett érnem a második legvacakabb székkel. Így jár, aki későn érkezik, a kényelmes székek már foglaltak. Kénytelen leszek két teljes órát ezen a nyamvadt, alacsony támlás, billegő ülőalkalmatosságon eltölteni, ráadásul rezzenéstelen arccal kell viselnem a megpróbáltatásokat. Ha csak egy szemernyi érzékenységet mutatok, máris támadási felületet adok, és oda a tekintélyem.

A kiscsibéim elcsendesedtek. Oda-odapillantottak Simon üresen maradt székére, és várták, hogy megszólaljak. A helyzetre adott válaszreakciójuk hasznos információt jelentett számomra, ezért úgy döntöttem, pókerarcot vágok, és hagyom, hogy történjen, aminek történnie kell.

Rajtakaptam magam, hogy azon morfondírozom, vajon kiszállítja-e a FedEx még aznap a vadiúj tornacsukámat. Tény, hogy csak előző este rendeltem meg, de volt már rá példa, hogy másnap kihozták. Igaz, általában két napba telt. Nagyritkán háromba is. (Ez azért durva. Az ember tűkön ül, a szervezet dopamintermelése megindul, és aztán… Aztán jó ideig üresen kong a hűtő.)

– Szólaljon már meg valaki! – könyörgött Dennis. – Ettől a csendtől totál kész vagyok!

Rendben! Vissza a melóba! Dennis alkoholista. Tegnap érkezett, és egyelőre abban a hitben ringatja magát, hogy az égvilágon semmi gond nincs vele. Egyértelműen abba a csoportba tartozik, amelynek tagjai csak azért mennek elvonóra, hogy „kussoljon az asszony”. Gyűrött öltönyének nadrágján ugyanott éktelenkedik a levesfolt, ahol előző nap is. Nyakkendője félrecsúszva, az ingéről hiányzik két gomb, pókhasa kibuggyan az öv fölött. Egy kisváros helyi önkormányzatnál tanácsos, valahol a semmi közepén él, zárt, összetartó közösségben. Dennis az első pillanattól kezdve szimpatikus volt nekem.

– Mi a baj a csenddel, Dennis? – fordultam hozzá közvetlenül, annak ellenére, hogy a nyamvadt szék okozta dülöngélésem elvett valamicskét a helyzet komolyságából.

– Túl nagy.

Vitathatatlan.

– Kérdezhetek valamit? – Harlie hangja megremegett. – Simon ki van rúgva?

Amikor Simon éppen nem a társalgóban lévő kanapé mögött hetyegett Prissie-vel, akkor pofátlanul Harlie-nak csapta a szelet, aki Simon – erősen megkérdőjelezhető – vonzereje hatására valósággal kivirágzott. Elkezdett alakulni köztük valami. Ebből a szempontból nem baj, hogy kipenderítettük a pasast.

– Simon elment – feleltem.

Harlie látványosan magába roskadt. Giles, a másik szoknyapecér, aki ugyancsak szemmel tartotta a lányokat, kényelmetlenül fészkelődött, alighanem megfordult a fejében, hogy talán ő lesz a következő, akitől búcsút veszünk. Charlie, a munkásosztály oszlopos tagja vágott egy grimaszt. Ha valaki, hát ő biztosan kiszimatolja az igazságtalanságot. Roxy, aki a program utolsó hetében járt már, aggodalmasan ráncolta a homlokát. Dennis lopva a többieket leste, hogy kiderítse, mi ilyenkor az elvárt viselkedés. Trassa felkiáltott:

– Tetszik neked!

– És akkor mi van? – Dennis, szokásához híven, most sem volt képes kihagyni a poént.

– Nem neked! – csattant fel Trassa. – Harlie-nak.

– Nem igaz!

Dehogynem. Eldöntöttem, hogy a következő napokban rajta fogom tartani a szemem.

– Szóval, akkor Simon tényleg elment? – kérdezte Charlie. – A fülénél fogva kirángattátok innen, és még arra sem adtatok neki lehetőséget, hogy elköszönjön?

– Így van – bólogattam. Kénytelen voltam kitámasztani magam a lábammal, hogy elejét vegyem a bosszantó dülöngélésnek.

– Mit zavar ez téged, Charlie? – Roxy átvette a szerepemet. Az ilyesmi gyakran előfordul, amikor valaki a hathetes rehabilitációs időszak végénél tart. Azt hiszi, teljesen képben van, és ez így van jól. – Hiszen ki nem állhattad! „Középosztálybeli suttyónak” nevezted…

– …akit „valójában demoralizál a saját felsőbbrendűségébe vetett hite”. Ne vedd sértésnek, de pont olyan, mint te – Chalkie kék szemében izzott a szenvedély. – Ennek ellenére őt is megillette volna a meghallgatáshoz való jog.

Chalkie autodidakta módon képezte magát, és egy igazi dublini, belvárosi bajkeverő volt. Nem szabad különbséget tennem a klienseim között, de ha lehetne, biztosan ő lenne a kedvencem. Összeszedett, szenvedélyes és együttérző (az egyedüli kivételt a külvárosi zöldövezetek lakói jelentik, őket ugyanis „akkor sem pisálná le, ha lángolna a fejük”), ám félő, hogy felemésztik az indulatai.

Magával ragadó személyiségéből adódóan különös tehetsége van hozzá, fellelkesítsen és összefogásra buzdítson másokat; például kitalálta és megszervezte, hogy a szegény sorsú, nélkülöző iskolások ingyenreggelihez jussanak. Számtalan jó dolgot csinált életében, viszont egyszer-kétszer előfordult – leginkább a döntő pillanatokban –, hogy visszaesett, és újra a heroinhoz nyúlt.

– Simon megszegte a szabályokat – mondtam. – Kétszer is.

– Lehet, hogy ezek a szabályok jó nagy baromságok.

Ennek hallatára Giles is lendületbe jött. A jómódú, ötvenes évei közepén járó kokainista egyébként egyáltalán nem lelkesedett sem Chalkie-ért, sem az elveiért. Harmincévnyi, hihetetlenül sikeres hirdetési tapasztalattal a háta mögött, meggyőződése volt, hogy mindenki a maga szerencséjének kovácsa.

– „A demokrácia aláaknázásának leghatásosabb módja – idézett Chalkie valakitől, valószínűleg Noam Chomskytól, ahogy általában szokta –, ha a döntéshozó hatalmat átruházzuk a köznépről intézményekre, hiszen utóbbiak nem vonhatók felelősségre.”

– Szent ég! – sziszegte összeszorított foggal Giles, és keresztbe tette hosszú lábát.

Chalkie farkasszemet nézett Gilesszal.

– Valami gond van, haver? – tartott némi hatásszünetet. – Te kis teniszpöcs!

– Chalkie – halkan, de határozottan szóltam rá. A lakókat bátorítjuk, hogy ami a függőségek témáját illeti, vehemensen, hevesen képviseljék az álláspontjukat, de a szabályok értelmében személyeskedésnek nincs helye. – Kérj elnézést Gilestól.

– Elnézést…

Giles biccentett, jelezvén, hogy elfogadja a bocsánatkérést.

– …amiért azt feltételeztem rólad, hogy tudsz teniszezni.

Giles felkapta a fejét. Vonzó, karakteres arcába tódult a vér.

– Csak parádézol a hófehér rövidgatyádban, és azt rikoltozod, hogy „Egyenlő az állás!” – gúnyolódott Chalkie. – Nyilván innen ered a hó iránti szereteted… Mármint arra a hóra gondolok. Arra mindenképp jó, hogy enyhíti a szégyenérzetedet, mi?

Általános derültség volt a jutalma. Csaknem mindenki kedveli Chalkie-t, ami nem feltétlenül tesz jót neki, mert olykor túl sokat enged meg magának.

– Ne haragudj, Rachel – vigyorgott rám Chalkie. – Ne haragudj, Giles.

Giles sírva fakadt. Az ötödik hetét kezdte nálunk, és a viselkedése megfelelt az ilyenkor szokásosnak. Mondhatni, tankönyvi eset volt; megszabadult a tagadástól, sorra vette, ki mindenkinek ártott az önzésével, túlesett a düh szakaszán, és éppen a gyász fázisában tartott.

– Jól vagy, Giles? – odanyújtottam neki egy zsebkendőt.

– Igen – hüppögte, kezébe temetett arccal.

Rendben vagyunk. Trassa a következő. Ötvenegy éve férjezett, öt gyereke és tizenegy unokája van. Bájos idős hölgy, aki élemedett korát formátlan szoknyájával, kis kardigánjával és láncon lógó szemüvegével hangsúlyozza. Mindemellett kényszeres szerencsejátékos. Azért jelentkezett be a rehabra, mert azt remélte, így ráveheti a középső fiát, Ronant – a gyerekei közül az egyetlent, aki még hajlandó szóba állni vele –, hogy rendezze helyette az adósságait.

– Trassa – fordultam hozzá –, kérlek, meséld el nekünk az életed történetét!

Ez az első írásbeli feladat, amit a hozzánk kerülő kliensek kapnak, és egyben az első lépés a beilleszkedésük útján.

– Még nem vagyok kész – kedvesen somolygott. – Mellettem szól a hatvannyolc évem, már nincs annyi energiám, mint a fiataloknak.

– Holnapra írd meg – e téren hajthatatlan voltam. – Addig is, mondd el nekünk még egyszer, kérlek, hogy pontosan miért is vagy rehabon.

– Nos, hát… – puha, púderes arca ismét mosolyra húzódott. Volt benne valami, ami egy zsemlére emlékeztetett. – Ronan, a fiam, kissé túlreagálta a helyzetet.

Hosszú pillanatokig csendben maradtam, vártam, hogy mindenkiben leülepedjenek Trassa szavai, majd Dennishez fordultam:

– Láttam, hogy többször is beszélgettél Trassával. Neked mit mesélt?

– Ácsi! – vágott közbe Chalkie. – Ne próbálj téglát csinálni belőle!

– Nincs semmi gond, Rachelnek igaza van – felelte Dennis magabiztosan. – Szó sincs árulásról! Szegény Trassának volt egy melléfogása, ennyi az egész. Annyi történt, hogy a Grand National futamon kapott egy tuti tippet, felvett valamennyi pénzt a hitelkártyájáról, és feltette a lóra. A bank elektronikusan küldi ki a számlákat, így azok nem jutottak el Trassához, a kamatok meg csak halmozódtak. Mindnyájan tudjátok, milyen szédületes összegekre kell gondolni! Aztán egy szép napon megérkeztek a behajtók Trassáékhoz. Mindez borzasztóan felzaklatta a férjét, az idősebbik Seamust, aki ráadásul tolószékben ül.

Igen, igen. A történet ismerős, azt leszámítva, hogy az általam végighallgatott korábbi verzióban a Kentucky Derby szerepelt.

– Ekkorra már megháromszorozódott az eredeti összeg! Mégis honnan a francból vették, hogy ki tudja fizetni, hiszen nyugdíjas, az ég szerelmére! Végül az egyik fia vállalta, hogy rendezi az adósságot, azzal a feltétellel, hogy Trassa „bevonul az elvonóra”. Tulajdonképpen egy cipőben járunk, mindketten valaki más kedvéért vagyunk itt.

Giles szaggatott, magas, sípoló hangokat hallatott; fogalma sem volt, hogy kell rendesen sírni, hiszen egyáltalán nem volt benne gyakorlata. A múlt hétvége előttig, negyvenöt éven át egyszer sem sírt. Indokolt és érthető lett volna, ha ököllel veri a padlót, és jajveszékelve gyászolja az elvesztegetett évtizedeket, az asszonyok és gyerekek fájdalmát, akiket faképnél hagyott, de ahhoz, hogy idáig eljusson, még nagyon sok elfojtást kell leküzdenie. Ettől függetlenül, biztató, hogy egyáltalán sírva fakadt.

– Trassa, mennyi pénzt fizetett ki helyetted a fiad? – kérdeztem.

– Magánügy – felelte mogorván.

Felvontam a szemöldökömet.

– Trassa, elvonón vagy. Itt nem létezik olyan, hogy magánügy. Mennyit fizetett a fiad?

Tudtam, hogy korábban Trassa – anélkül, hogy konkrét összeget említett volna – utalt rá, hogy nagyjából ötven euróról van szó.

– Hát, azt hiszem, úgy… kétezer eurót vettem ki az automatából.

Döbbent csend telepedett ránk. Kétezret? Erre még Roxy sem számított, aki a maga részéről szép tapasztalatokkal büszkélkedhetett, ami a tagadást illeti.

– Kétezret? – kérdeztem vissza.

– Jaj, nem is emlékszem pontosan – Trassa teljes erőbedobással hozta a reszketeg nagyanyó szerepkört. – Öreg vagyok én már, minden kimegy a fejemből.

– Négyezer euró volt – ő is tudta, és én is. És most már mindenki más is tudta. – Hogy szerezted a bankkártyát?

– A bank ajánlotta.

– A bank ajánlotta neked?

Rózsás pírba öntötte el az arcát.

– Úgy érted, igényelted a kártyát? – folytattam szemrebbenés nélkül.

– Igen, igen – vágta rá gyorsan, hogy végre belém fojtsa a szót.

– Méghozzá a férjed nevében, ugyanis a saját bankkártyádat réges-rég bevonták.

A jelenlévők döbbenten pislogtak. Nagyon kedvelték Trassát, és ez a történet sehogyan sem illett bele a róla kialakított képbe. Különösen Dennis akadt ki a hallottakon.

Ebédidőben bekukkantottam az irodába, abban a reményben, hogy a FedEx küldeményét a sarokban találom.

– Nem jött semmi. Sajnálom – mondta Brianna. – Ezúttal mit rendeltél?

– Tornacsukát.

– Egy újabb tornacsukát? Nem csodálkoznék, ha kiderülne, hogy függő vagy – mindketten kényszeredetten kacarásztunk.

Mint minden dolgozó ember, én is a munkahelyem címét szoktam megadni, amikor házhoz szállítást kérek. Brianna kiválóan kezelte a rendeléseimet. Ted viszont nem volt elragadtatva az ötlettől, mondván, hogy nem szerencsés keverni a munkát a magánélettel. Ha a kiscsibéim rajtakapnának, hogy remegő kézzel széttépem a dobozokat, majd pedig sikongatni kezdek örömömben, valószínűleg esélyem sem lenne, hogy megőrizzem a tekintélyemet a csoportüléseken.

De mégis mi mást tehetnék? Ha nem a melóba rendelném a cuccot, otthon nem a csomagom, hanem egy üzenet várna: „Küldeménye a csomagponton átvehető”. Ez talán jobb lenne? Na ugye, hogy nem?!

A csalódás ellenére folytattam a napi rutinomat. Öt óra körül, amikor a jegyzeteimet gépeltem az irodában, megcsörrent a telefonom. Megláttam, ki hív, és kis híján elállt a szívverésem. Mi a fene…? Joey. Morcos Joey? Mégis mit akarhat…? Egyértelműen nem azért hív, mert kedélyes cseverészésre vágyik.

A meglepetéshez kíváncsiság és – minő borzalom! – reménykedés társult. A torkomban dobogott a szívem.

– Joey? – szóltam a telefonba.

– Te vagy az, Rachel? Figyelj, Luke már úton van hazafelé, tegnap meghalt az édesanyja. Pénteken lesz a temetés.

– Luke? Mi…? Hogyan…? – hebegtem, de még számtalan kérdésem lett volna. Mi volt Luke-kal az elmúlt hat évben? Újranősült? Született gyereke? – Hogy… – nyögtem ki nagy nehezen – …van?

– Meghalt az anyja. Mégis hogy lenne, Rachel? – és ezzel Joey bontotta a vonalat.

Joey-nak akkor sem lett volna esélye a Mr. Cuki megtisztelő címre, amikor a legkedvesebb formáját hozta. De azért a barátságtalanságnak is vannak határai…

Úgy remegett a kezem, hogy kénytelen voltam ráülni. Tényleg ez történt? Ez most komoly? Joey valóban felhívott? Megfordult a fejemben, hogy talán csak a képzeletem űz tréfát velem.

– Minden rendben? – Murdo fürkész pillantást vetett rám.

– Ühüm – úgy éreztem, képtelen vagyok megszólalni. – Persze, csak… Mindegy, nem fontos.

– Biztos?

Némán bólintottam. Elárasztottak az érzések: veszteség, vágyakozás és… igen, harag is. Úgy éreztem, nem lenne bölcs döntés, ha találkoznék Luke-kal, ennek ellenére… találkozni akartam vele.

Vajon miért éppen Joey telefonált? Luke kérte meg, hogy hívjon fel?

Nem, ez nem valószínű.

Hacsak… Lehet, hogy mégis ez a helyzet?

Egyáltalán illik elmennem a temetésre? Vagy okosabb, ha nem megyek? Nagyon kedveltem Mrs. Costellót, de már jó ideje nem tartottuk a kapcsolatot.

Vártam egy kicsit, hátha a barátságos belső hangom tanácsol valami hasznosat. Viszont ezúttal egy árva szót sem szólt. Csendben maradt.

Most ez komoly?, kérdeztem némán. Meg se mukkansz?

Még mindig semmi. Ezek szerint egyedül kell kiókumlálnom, mit tegyek. Lehet, hogy az lenne a célszerű, ha úgy tennék, mintha nem is hívott volna fel Joey. Egyszerűen szőnyeg alá söpröm az egészet, és folytatom az életem, mintha mi sem történt volna, egészen hétfőig vagy talán keddig, pontosabban addig, amíg Luke elhagyja az országot.

De mi van, ha később meggondolom magam, és megbánom, hogy nem éltem a találkozás lehetőségével? Luke édesanyja mindig jó volt hozzám, illő lenne megfelelően elbúcsúznom tőle. Mi van, ha nem teszem meg, és aztán majd furdal a lelkiismeret?

Szent ég! Nem is emlékszem, mikor éreztem magam utoljára ilyen tanácstalannak. A leghelyesebb, ha felhívom Nolát, a patrónusomat, aki egy személyben az általam ismert nők legbölcsebbike. Nola több mint huszonhét éve tiszta, és tele van életkedvvel.

– Mi a helyzet, kicsim?

– Luke.

– Mi van vele? Várj, bele se kezdj, inkább gyere át! És óvatosan vezess!

Fél óra múlva lefékeztem Noláék takaros, klinkertéglás háza előtt.

Szinte hihetetlen, de már húsz év telt el azóta, hogy jómagam is a Rendház lakója voltam, és Nola volt az, aki bejött a csoportba, hogy elmesélje a szenvedélybetegségből való gyógyulásának történetét. Klassz melírja, fürge sportkocsija és fantasztikus munkája volt; első ránézésre azt hittem, színésznő, akit a rehabilitációs központ kért fel a közreműködésre.

Akkor jöttem csak rá, hogy tényleg szenvedélybeteg, amikor kiengedtek az elvonóról. Azóta Nola leállt a drogról, boldog, elégedett és elég erős ahhoz, hogy leküzdje az élet viharait. Pont olyan akartam lenni, mint ő, ezért a szárnyai alá vett, és segített felnőni.

A Rendházban töltött idő alatt meggyőződtem róla, hogy függő vagyok, de Nola példáján okulva megtanultam, hogy tudatmódosító szerek nélkül is lehet normális, pontosabban több mint normális életet élni. Megtapasztaltam, hogy meg tudok birkózni a nyugtalanító érzésekkel, képes vagyok egészséges párkapcsolatot kialakítani és működtetni, sőt sikerrel pályázhatok a nekem tetsző állásra, vagyis olyan életet élhetek, amelyről – az önbecsülésem hiánya miatt – sosem hittem volna, hogy egy magamfajta csaj álmodni merhet.

Leparkoltam. A bejárathoz sakktáblaszerűen kirakott, fekete-fehér járólapok vezettek, az ajtó színe is tökéletesen illett az összképbe. Harry, Nola férje invitált beljebb.

A gyógyulásom kezdeti szakaszában teljesen be voltam indulva Harryre, ugyanis a pasas egyszerűen ultracuki – mindig nagyon kedves volt hozzám, de megtartotta a kellő távolságot. Sóvárogtam egy hozzá hasonlóan kedves, rendes férfi után.

Akkoriban Nola azzal biztatott, hogy ha türelmes leszek és tiszta maradok, olyan életet élhetek, amilyet a „legvadabb álmaimban” sem merek remélni. Bevallom, nehéz volt hinnem neki.

Pedig igaza lett. Mindenben. Beleértve a Harryhez hasonlóan kedves és rendes pasit is.

Nola egy csésze gőzölgő teát tett elém.

– Gyerünk, ki vele! Mi történt?

Elhadartam, mi a helyzet.

– Mit gondolsz? – kérdeztem végül. – Szerinted elmenjek a temetésre?

– Joey a saját elhatározásából telefonált, vagy Luke kérte meg rá?

– Eszembe sem jutott, hogy megkérdezzem, és kizárt, hogy visszahívjam. Valamennyi büszkeség azért belém is szorult!

– Ez a beszéd! – felelte kacagva. – Nem is mondta senki, hogy hívd vissza. Tudod, mit? Kezdjük a tényekkel! Luke-kal ugyebár nem varrtátok el a szálakat…

– Gondolod, Nola, hogy ennek még van jelentősége? Olyan régi történet… Nem lett azóta ez az egész… – azt a kifejezést kerestem, amit akkor használunk, amikor egy számlán már régóta nincs mozgás, és emiatt a bank megszünteti –…inaktív? Hozzáférhetetlen? Zárolt?

– Itt a remek alkalom, hogy rendezzétek a soraitokat!

– És mi van, ha találkozom vele, és megint kikészülök?

– Mit mond a belső hangod?

– Semmit. Rádiócsend van.

Nola egy pillanatra elmerült a gondolataiban.

– Ez esetben, nincs más hátra, elő az Aranykulccsal!

– Jaj, ne már! – az Aranykulcs-módszer Nola nagy kedvence. A lényege, hogy ha egy problémának kismillió lehetséges megoldása van, de sehogyan sem sikerül megtalálni a megfelelőt, az ember fogja az egész katyvaszt, és bepakolja egy képzeletbeli ládába, amit aztán bezár az ugyancsak képzeletbeli Aranykulccsal. Aztán egy ideig az égvilágon semmit sem csinál. Nem is gondol a ládára. Ha mégis eszébe jut a probléma, visszagyömöszöli a ládába, és csak vár, és vár mindaddig, amíg az univerzum előáll a megoldással.

A módszer alkalmazása lehetővé teszi, hogy ne kergessük őrületbe a barátainkat és rokonainkat azzal, hogy újra meg újra átrágjuk az adott problémát, míg végül már mindenki a falat kaparja az unalomtól. Ez van. Tehát az ember befogja a száját, és vár.

(Az Aranykulcs-módszernek elméleti háttere is van, mégpedig a következő: általában igaz, hogy az egyén a mielőbbi vágykielégítésre törekszik, azaz amilyen gyorsan csak lehet, eredményeket akarunk, ám mindeközben figyelmen kívül hagyjuk a középtávon jelentkező káros hatásokat. Tökéletesen tisztában vagyok a módszer lényegével, viszont a helyzet az, hogy nem akartam alkalmazni.)

– Jaj, Nola! Mi lenne, ha a változatosság kedvéért megmondanád, mit tegyek?

– Tudod jól, hogy nem így működik a dolog.

– Persze, bocs, teljesen igazad van. Tényleg. Köszönöm. Most azonnal bevetem az Aranykulcs-módszert!

Bakker! Nincs más hátra, meg kell kérdeznem még valakit. Viszont gondos mérlegelés szükséges, ugyanis olyasvalaki kell, aki azt mondja, amit hallani akarok. Annak ellenére, hogy magam sem tudom pontosan, mit akarok hallani…

A húgom, Margaret ösztönösen érzi, mi a helyes és mi a helytelen viselkedés. Szinte hallom, amint azt mondja: „Még szép, hogy elmész a temetésre! A volt anyósodról van szó! Kötelességed megadni a végtisztességet.”

Anya is ezen az állásponton lenne, de csakis azért, mert odavan a temetésekért; lelkesen taglalja a koporsó minőségét, értékeli a gyászénekek érzelgősségének mértékét, továbbá a siratásból kihallatszó érzelmi átélés jellegét. Noha makkegészséges, állandóan a saját temetését tervezgeti:

– A legszomorúbb siratóénekeket válasszátok – kötötte a lelkünkre legutóbb. És van még valami, amivel kapcsolatban hajthatatlan: – Szó sem lehet róla, hogy bárki is az „élet nagyszerűségéről” halandzsázzon! Azt akarom, hogy a megjelentek zokogjanak! Záporozó könnyeket akarok! – hangoztatta. Egy méregdrága, keményfa koporsót nézett ki magának. („Nekem aztán nehogy valami papírvékony, fűzfa-nyavalyát válasszatok! Hallottam, hogy egyszer egy pasas kicsúszott a koporsóból! Értitek?! Kicsúszott belőle, a templom padlójára, miközben az oltárhoz vitték! És nem volt rajta nadrág, sőt, még alsónadrág sem, csak ing meg zakó. Ne hagyjátok, hogy ilyen szégyen essen rajtam!”)

Ha Helent kérdezném, azt mondaná, hogy semmi értelme elmennem.

– Csessze meg! – mennydörögné megvetően. – A világon semmivel nem tartozol Luke Costellónak!

És Anna? Hát, ami azt illeti, Anna a babonás hókuszpókuszok elkötelezett híve, úgyhogy valószínűleg Nolával értene egyet.

Claire? Nehéz megjósolni, hogy végül melyik oldalra állna.

Apa? Ha el merné is mondani a véleményét, úgysem hallgatna rá senki.

És mit szólna Brigit, a legjobb barátnőm? Minden bizonnyal fellelkesülne, de ennél többre nem igazán számíthatnék, mert rendszerint azt sem tudja, hol áll a feje. A mesés Connemara északi részének, igazán vadregényes környéken. Három fia van – tizenöt, tizennégy és tízévesek –, és egy nyolcéves kislánya. Brigit ugrásra készen lesi a családtagok óhaját-sóhaját; otthonról dolgozik (te jó ég, micsoda otthon!), a szerződése szerint „részmunkaidőben”, de sejthető, hogy a valóságban inkább a nyolc órához van közelebb.

Szóval, ami Brigitet illeti, egy könnyed hangvételű üzenet elég lesz… Ha éppen ráér, biztos lendületbe jön a nagy hír hallatán, ha pedig el van havazva, egyszerűen elengedi a dolgot, és kész.

Megöleltem Nolát, és visszatrappoltam a kocsimhoz. Meghoztam a döntést: az összes tesómmal konzultálok az ügyben, annak érdekében, hogy megfelelően mérlegelhessem a kérdést. Minden létező szempontból.

Nyúltam a telefonomért, és abban a szent pillanatban – egész elképesztő! – érkezett egy WhatsApp-üzenet, méghozzá Claire-től.

Beszélnünk kell! Vészhelyzet van.

Azonnal visszaírtam: Nálam is gáz van. Családi kupaktanács este 8-kor. Benne vagy?

Már jött is a válasz: Igen, de a kérdésem személyes jellegű. Beszéljünk négyszemközt a kupaktanács előtt!

A családi összejöveteleket általában a szüleim házában tartottuk, mert nagyjából mindnyájunktól azonos távolságra laknak. Claire-rel megegyeztünk, hogy a kétszemélyes és titkos előkupaktanácsot háromnegyed nyolckor tartjuk.

Írtam egy csoportos üzenetet a Walsh család közös WhatsAppjára: Találkozunk anyáéknál este 8-kor. A tanácsotokra van szükségem. Luke mamája meghalt. Elmenjek a temetésére?

A következő pillanatban szöveges és hangüzenetek formájában záporozni kezdtek a válaszok. Felbolydult a méhkas, mint amikor Beyoncé váratlanul új albummal rukkol elő. Az összes tesóm rábólintott a találkozásra, Anna kivételével, aki felhívott, és hosszasan panaszkodott a New York-i élet hátrányairól, beleértve, hogy kénytelen lemondani a kupaktanácson való személyes részvételről. (Ami a tanácsát illeti: – Kérd az univerzum segítségét!)

Következő lépésként felhívtam anyámat, hogy megkérdezzem, otthon lesz-e. Ha nem, akkor is náluk találkozunk; megdézsmáljuk a sütikészletét, és közös erővel borzoljuk apánk kedélyét.

– Rachel? Na végre, hogy telefonálsz! – mondta köszönésképpen az anyám. – Felőletek akár négy napja holtan heverhetnék az előszobában, a hideg padlón! A kutyának se tűnne fel, hogy baj van!

Minden áldott nap felhívtam őt, ahogy Margaret is. Mindemellett anyám nem egyedül él, hanem egy másik felnőttel, nevezetesen az apámmal. Hetente nagyjából tizenkétszer bridzsel, naponta körülbelül négy órán át trécsel a barátnőivel telefonon, és persze megállás nélkül panaszkodik nekik. Röviden, ami az egészséget és a társas kapcsolatokat illeti, jobb állapotban van, mint én.

– Otthon vagy ma este? – kérdeztem.

– Miért? – azonnal átkapcsolt gyanakvó üzemmódba. – Mit akarsz? Várj csak, előbb hallgass végig! Nem vagyok hajlandó vigyázni a kutyádra, nem hajtom fel a szoknyádat, és nem adom kölcsön a kocsimat. Ha nem tűnt volna fel, nekem is van életem!

– Tanácsot szeretnék kérni.

– Vedd meg!

– Mit vegyek meg…? Jaj, anya, nem ilyesmire…

– Vedd meg, akármi is az! Az élet rövid. Ez az, tessék, ennyi a tanácsom!

– Nyolc körül érkezem.

– Már vacsoráztunk. Gluténmentes kolbász volt.

– Mióta vagytok gluténérzékenyek?

– Ne viccelj! Ki mondta, hogy azok vagyunk? Kalandvágyból kóstoltuk meg. Én mondom, íz alapján meg sem lehet különböztetni az igazitól! Jövő héten a vegán cheddar sajt következik!

Hazarohantam megetetni Ropeszt, aki szokásához híven, előadta a lelkeskutya-magánszámot – úgy viselkedett, mintha ezer éve nem találkoztunk volna, mintha maga lenne a csoda, hogy még élek. Aztán rohantam tovább, hogy találkozzam Claire-rel. Tiszta őrület! Idejében érkeztem, és a szüleim otthonától ötsaroknyira parkoltam le. Claire hét perc múlva érkezett, és hatalmas huppanásokkal hajtott át a fekvőrendőrökön. Menet közben lehúzta az ablakot, és a legutolsó divat szerint osztrigaszürkén csillogó körmeit megvillantva intett, hogy üljek át hozzá. Fülsiketítő csikorgással fékezett, és nagy döccenéssel megállt.

Szóba sem jöhetett, hogy ő üljön be az én kocsimba, mert elviselhetetlennek találta, hogy nem működik a fűtés.

Ködös este volt. A fal mellett osontam, abban a reményben, hogy nem futok össze egyetlen szomszéddal sem. Becsusszantam a kellemesen meleg, illatos, bőrkárpitos Audiba.

– Fantasztikus ez az illat – mondtam.

– Diptyque – felelte. – Tubarózsa. Már autóparfümöt is gyártanak!

Hát igen, Claire már csak ilyen. Híven követi a legújabb divatot, felkutatja és kipróbálja az új márkák termékeit, legyen szó arcápolásról, táskákról vagy bármi egyébről. A Porter magazin a bibliája, és nem talál kivetnivalót a pénzköltésben.

Megölelt.

– Elkéstem? Jaj, te jó ég! El, bizony… Nálad minden rendben?

Divatos, mogyorószőke frizuráját ezúttal laza oldalkontyba fésülve viselte, a bőre egészségesen ragyogott. Fogalmam sem volt, hány évesnek szerette volna láttatni magát, de elégedetten nyugtáztam magamban, hogy szédületesen jól néz ki.

– Mi történt az arcoddal? – kérdeztem, miután alaposabban szemügyre vettem. – Hová tűntek a pórusaid? Ez egészen elképesztő!

– Csináltattam egy kezelést.

Mint mondtam, szívesen kipróbálja az újdonságokat. Egyik kedvenc mondása, hogy „Küzdelem nélkül nem adom fel”. (A másik meg az, hogy „Bivalyerős legyen!”.)

Megérdemli a pompás külsőt, és tény, hogy alaposan meg is dolgozik érte. Saját személyi edzője van, és – ami még ennél is fontosabb – Claire meg is jelenik az edzéseken ahelyett, hogy tíz perccel a kezdés előtt lemondaná az időpontot, azzal a mondvacsinált indokkal, hogy fáj a torka (ahogyan én tettem azon ritka alkalmakkor, amikor egyáltalán bejelentkeztem). Ami a szénhidrátot illeti, kizárólag vodkát visz be a szervezetébe, és lelkes rajongója a Gwyneth Paltrow-féle Goop márkának. Olyannyira, hogy ha a cég legújabb csodaszerként porított unikornispatát árulna, azt is gondolkodás nélkül beszerezné. Claire egyetlen igazi gyenge pontja az önbarnító. Képtelen nemet mondani rá, hiába győzködjük. Hát igen, senki sem hibátlan…

A fiatalos külső megőrzést illetően olyan elszánt, hogy ha teheti, kerüli, hogy nyilvánosság előtt mutatkozzon a tesónkkal, Margarettel, aki egyébként fiatalabb nála. És hogy miért? Azért, mert az öregedésre vonatkozóan teljesen eltérők a nézeteik; Margaret, a saját megítélése szerint „méltósággal viseli a korát”, ellenben Claire szerint „végleg bedobta a törülközőt, és elhagyta magát”.

A fő vitatéma Margaret frizurája, pontosabban a frizurájával kapcsolatos, néhány évvel ezelőtti döntése, amely szerint nem festeti többé. Véleményem szerint nagyon jól járt, ugyanis elragadóan szép, ezüstös hajkorona lett a jutalma. Megkockáztatom, jobban néz ki, mint a húszas éveiben…

Eljátszottam a gondolattal, hogy én is teszek egy próbát, mert nem lenne rossz megszabadulni a festéstől. Rengeteg időt és a pénzt takaríthatnék meg, az érzelmi energiáról nem is beszélve – aki festet, tudja, hogy az esedékes művelet előtti tíz napot nem egyszerű átvészelni.

– Fájdalmas volt? – kérdeztem Claire-t. – Úgy értem, a kezelés.

– Szent ég! El sem tudod képzelni, mennyire! Még a hat fájdalomcsillapító ellenére is!

– Hat?! Claire!

Claire és én abban hasonlítunk, hogy nem szeretnénk látható pórusokat, abban viszont kétségkívül különbözünk, hogy mennyi szenvedést vagyunk hajlandók elviselni ennek érdekében. Ami engem illet, semennyit; inkább folyamatosan kutatom a legújabb termékeket, és egy vagyont költök különféle szérumokra, és mindezt a sok kis mániám egyikének tekintem.

A második legfiatalabb tesónk, Anna, New Yorkban dolgozik a McArthur PR-cég ügyvezetőjeként, szóval úgy is fogalmazhatnék, hogy az övé a földkerekség legnagyszerűbb állása. Ez egyrészt nagyszerű, másrészt viszont végtelenül tragikus is, mert a vállalat üzleti partnerei közt szerepel jó néhány, elsőrangú arcápolási termékeket forgalmazó világcég, ami a gyakorlatban azt jelenti, hogy elképesztő mennyiségben állnak a kencék a családunk rendelkezésére. Ráadásul ingyen. Azért mondom, hogy tragikus a helyzet, mert mindezek ellenére képtelen vagyok leállni a különféle krémek vásárlásával. Nem vitatom, nagyszerű, ha az ember ingyen juthat hozzá ilyesmihez, de semmi sem érhet fel a vásárlás édes érzésével, az újdonság, az izgalom, vagy egyszerűen csak a növekvő mennyiség nyújtotta varázslattal.

Ami Claire-t illeti, a másik nagy különbség köztünk az, hogy derűs fesztelenséggel viseli a hangulatváltozásokat, és nem alakult ki nála semmiféle függőség; bár tény, hogy nem veti meg az alkoholt, és állandóan tart a keze ügyében ilyen-olyan pirulákat.

Ami engem illet, húsz évvel ezelőtt elvonóra kerültem, rendszeres drogfogyasztás, kokainozás miatt. Ha belegondolok, ez a legjobb, ami történhetett velem, ugyanis ma már normális, mi több, boldog az életem – és ez így is marad, legalábbis amíg távol tudom magam tartani minden tudatmódosító szertől. Ez egész pontosan azt jelenti, hogy nálam szóba sem jöhet a kodein, mint ahogyan az sem, hogy alkalmanként bekapjak egy-egy Xanaxot, a szorongáscsökkentés jegyében – sőt, az alkoholról is le kell mondanom.

Mondanom sem kell, utóbbit elég nehezen fogadták a tesóim és a szüleim. Korábban sosem volt különösebb problémám az alkohollal, leginkább a többi droggal gyűlt meg a bajom, viszont úgy működöm, hogy bármire rá tudok kattanni. Akár a rizslepényre is. Vagy a csapvízre. Vagy a tofura, a magnóliaszínű festékre, a natúr szájfényre, a főtt karfiolra, vagyis tulajdonképpen bármire. Nem számít, hogy az adott dolog íztelen, jellegtelen vagy jelentéktelen, biztos, hogy simán rászokom; ennek értelmében született a szabály, amely szerint Rachel nem iszik alkoholt. Egyáltalán.

– Hogy viseled a dolgot? – kérdezte Claire.

– Majd odabent elmondom, most inkább térjünk rá a te ügyedre.

– Adott ugyebár Adam – Claire összeszorította a száját.

Adam a pasi, akivel huszonhárom éve együtt vannak.

– Aha… – bólintottam.

– És adottak a barátaink, Piet és Beatriz. Képben vagy, ugye?

– Ühüm – nemrégiben ismerkedtek meg velük, és az utóbbi időben viszonylag gyakran találkozgattak. Kissé sznob brigád, vagyis Claire-nek nyilván kifejezetten rokonszenvesek. Mondom ezt minden rosszindulat nélkül.

– Na, kiderült, hogy szvingerklubba járnak.

Aha, témánál vagyunk! Számomra inkább az volt a meglepő, hogy Claire nem kapott rá már sokkal korábban a szvingerkedésre.

Vettem egy mély levegőt.

– Nem ítélkezem – jelentettem ki hősiesen.

Ami a megítélésemet illeti, általában a „gyógyulófélben lévő jó fej csaj” kategóriába sorolnak; gondosan ügyelek rá, hogy ne törjek pálcát mások felett az életvitelükkel és döntéseikkel kapcsolatban, elvégre fontos, hogy legyen, és meg is maradjon a társasági életem. Ennek ellenére előfordul, hogy némelyek kellemetlenül érzik magukat a társaságomban, például olyankor, ha a buli fő célja a fékevesztett piálás, én meg csak a diétás kólámat szürcsölgetem. Ilyenkor különösen ügyelek rá, hogy még véletlenül se higgyék, hogy elítélem, amit csinálnak.

Viszont Claire legújabb ötletével kapcsolatban komoly ellenérzéseim voltak, nagyrészt azért, mert Piettel – aki nagydarab, borotválja a fejét, és jókora aranygyűrűket visel – semmilyen körülmények között nem lettem volna hajlandó szvingerkalandba bocsátkozni.

– Az a helyzet, hogy ők vetették fel a szvingerkedés ötletét, ugyanis Beatriznek bejön Adam, Pietnek meg én.

Csinálják, ha akarják, végül is felnőtt emberek.

– Piet szeretne randizni velem. És Beatriz, hát, szóval… ő meg Adammel.

Randizni? Tudomásom szerint a szvingerkedés többszereplős történet, összegyűlnek az emberek, mint kissrácok a focipályán, és indul a buli. Hogy jön ide a randizás? Egy randevú sokkal… intimebb.

Persze lehet, hogy Claire szóhasználatában a „randizás” ezúttal a „dugás” megfelelője.

– Piet vetette fel Adamnek. Adam elhajtotta, viszont én… szóval, érted. Azt hiszem, benne lennék.

– Nem kényszerítheted Adamet ilyesmire, ha nincs hozzá kedve.

– …tudooom. Lehet, hogy az a megoldás, ha kavarok egyet Piettel, és kész? Mindig stíröl, és olyan szövegeket nyom, hogy „Ha nem lennék benne biztos, hogy Adam megfojtana, ha…”. Szóval, érted. Olyaaan szexi!

– Ha Piettel kavarsz, az nem ugyanaz, mint a szvingerkedés – jegyeztem meg. – Mondd csak, Claire, biztos vagy benne, hogy érdekel az a szvingertéma? Nekem úgy tűnik, inkább arról van szó, hogy bejön neked Piet.

Nagyot sóhajtott.

– Nagyon is. Ha Adammel szexelünk, ami szerencsére igen ritkán fordul elő, mindig Pietet képzelem a helyébe.

Járt utat a járatlanért… Egyébként szerintem Adam igazán klassz pasas. Magas, és nagydarab, de nem egy Piet-féle izomagy. Ráadásul nagyon összeillenek Claire-rel. Mindketten társasági emberek, jó fejek és általában benne vannak mindenben, ami az alkohollal és más emberekkel kapcsolatos. Nehéz lenne tökéletesebb párt elképzelni.

– Adam nagyon kiakadna, ha suttyomban viszonyt kezdenék, és…?

– Szerinted?!

– De ha belemennénk a szvingerkedésbe, akkor is ugyanez történne! Csak nyíltan.

– Ide hallgass, Claire! A szvingerkedéssel nincs semmi baj, de csak akkor lehet róla szó, ha minden résztvevőnek kedve van hozzá. Szerintem meg kellene beszélnetek Adammel ezt az egészet. Szeretnélek emlékeztetni, hogy nagyon jól kijöttök egymással, és ez ritkaságszámba megy. Halál komolyan mondom, fogalmad sincs, milyen szerencsés vagy!

– Jól van, jól van, elég lesz már, nem kell úgy felfújni a dolgot! Csak mondd meg, mit tegyek, hiszen bölcs asszony hírében állsz – játékosan oldalba bökött. – Na, igen vagy nem? Gyerünk, ne gatyázz, mondd, hogy igen!

– Rendben – sóhajtottam –, megmondom kerek perec, hogy mit csinálj.

Felragyogott az arca.

– Nos? – biztatott lelkesen.

– Vesd be az Aranykulcs-módszert.

– NEEEM! – nyafogta, majd a következő pillanatban izgatottan felkiáltott: – Szent ég, jön Margaret! Egyszerűen rémes az esőkabátja! Mostantól egy szót se!

Kikászálódtunk a kocsiból, Margaret pedig sértődötten pislogott ránk a tengerészkék kapucni alól.

– Azt hittem, ennyi idős koromra hozzászokom, hogy mindenből kihagytok, de tévedtem – mondta. A szokatlanul barátságtalan ködszitálásban elindultunk a szüleink háza felé. Claire kifogástalan frizurája fölé tartotta Bottega retiküljét. – Még mindig rosszulesik.

A szerencse mellénk szegődött, ugyanis ebben a pillanatban Claire magas sarkú bőrcsizmája megcsúszott a vizes járdán. Claire Mrs. Kilfeather sövényében landolt, és mire összeszedte magát, anyánk már az ajtóban állt, hogy betessékeljen bennünket az előszobába.

– Gyerünk, gyerünk, befelé! – hadonászott. – Igyekezzetek, mert mindnyájan bőrig ázunk!

– Az új cipő talpát meg kell smirglizni – jelentette ki Margaret –, kivéve, ha az ember azzal a céllal viseli, hogy összevissza csúszkáljon.

– Igazad van, ez általában tényleg jó megoldás, viszont van egy kis bökkenő… Ez egy Louboutin csizma. Talán érthető, hogy miért nem smirgliztem meg – vágott vissza Claire, a tőle megszokott stílusban.

– Kabátot, cipőt le! – pattogott anyám – Nem hiányzik, hogy eláztassátok a nagyszobát!

Margaret engedelmesen felakasztotta az esőkabátját a lépcső korlátjára, én is ráterítettem a kabátomat, de Claire nem volt hajlandó levetkőzni.

– Ez nem kabát, hanem kötényruha!

Claire ma is hozta a formáját! A magazinok divatfotó-sorozatai láttán, amikor egy modell földig érő, organza kötényruhában, trapéznadrágban és feszülős pulcsiban pompázik, mindig az jut eszembe, hogy bár nagyon klassz a szett, egy hétköznapi nő biztosan nem visel ilyesmit. Claire egészen más véleményen van, és simán felvesz bármit.

– Kötényruha, ingruha, nekem aztán édesmindegy, mi ez – replikázott anyám. – Csuromvíz! Vedd le!

– Az ég szerelmére! – sóhajtott Claire, de végül szót fogadott.

Bekukkantottunk a tévészobába, hogy köszönjünk apának, aki félszegen pislogott ránk, mint borz a kotorékban.

– Mi a helyzet? – kérdezte, és magához szorította hőn szeretett távirányítóját.

– Kupaktanácsot tartunk.

– A kutyafáját! – sóvárogva pillantott a képernyőre. Úgy láttam, valami golfverseny megy. – Kellek én oda?

Nem lett volna szép tőlünk, ha elrángatjuk a tévé elől.

– Csak egy gyors kérdés, apa! Szerinted elmenjek Luke anyjának a temetésére?

– Ó, nem is tudtam, hogy meghalt… Nagyon sajnálom! Kedves asszony volt. Kitől tudtad meg?

– Joey telefonált. Derült égből villámcsapás…

– Morcos Joey fogta magát, és felhívott? Érdekes – elgondolkodott. – Tudod jól, hogy ebben a házban nem igazán számít a véleményem – mondta, de egy szemernyi keserűség sem volt a hangjában. Szegény apa már réges-rég elfogadta, hová soroltuk a családi rangsorban. – Egyébként szerintem illene elmenned. Persze csak akkor, ha nem jelent problémát neked.

– Tényleg? Hát, kösz, apa. Sokat segítettél. Ezennel felmentést kapsz a kupaktanácson való részvétel alól.

– Ez ám a nagyszerű hír! – örvendezett, aztán eszébe jutott még valami: – Mesélte anyád, hogy megkóstoltuk a gluténmentes kolbászt?

– Bizony! És azt is mondta, hogy az igazihoz képest semmi különbséget nem éreztetek. És…

– A jövő héten a vegán cheddaron a sor!

– Megjött Helen! – kiáltotta anyám, és ajtót nyitott. Alacsony, tetőtől talpig feketébe öltözött, csuromvizes húgom sziluettje olyan volt, akár egy huszonéves lányé.

– Kérek egy törülközőt! – villámgyorsan lehúzta hosszú esőkabátjának cipzárját, és ahogy hátracsapta a kapucnit, szerteszét fröccsentek az esőcseppek. – Édes, jó anyám – csettintett –, ide nekem azt a törülközőt!

Amint anya feliramodott a lépcsőn, hogy teljesítse a húgom óhaját, Helen utánakiáltott:

– Nehogy rózsaszínt, vagy virágmintást hozz! – Helennek van egy különleges listája azokról a dolgokról, amelyeket ki nem állhat, sőt olyannyira idegenkedik tőlük, hogy ha tehetné, mindet lapátra tenné, ezért a lista a Lapátlajstrom nevet kapta. A végeláthatatlannak tűnő Lapátlajstrom egyik tétele nem más, mint a rózsaszín.

– Hozom a gint – Margaret eltűnt a konyhában, majd kisvártatva visszatért, kezében egy liter Aldi saját márkás ginnel, egy üveg tonikkal és össze nem illő poharakkal. Ami engem illet, kimaradok a piálásból, de már hozzászoktam. A többiek még ennyi év után is úgy tesznek, mintha a szermentes, józan életmód csak valami múló szeszély lenne részemről.

Kitöltötték az italokat, mindnyájan kényelembe helyeztük magunkat a nappaliban – Helen egy (sárga) törülközőből csavart turbánnal a fején –, és vázoltam a helyzetet. A válaszaik a várakozásnak megfelelően alakultak.

– Naná, hogy elmész. (Anyám.)

– Muszáj elmenned. (Margaret.)

– Megőrültél?! Egyáltalán nem muszáj elmennie! (Helen.)

Egyedül Claire-nek jutott eszébe, hogy megkérdezze:

– Mit akarsz tenni?

– Tudom, hogy nehéz lesz, de ott akarok lenni. Legalábbis azt hiszem.

– Miért csinálsz olyan nagy ügyet ebből? – kérdezte Margaret. – Van új párkapcsolatod, Quinnel tök jól megvagytok – egy pillanatra elhallgatott, láthatóan eszébe jutott valami érdekes. – Tényleg, miért nem költöztök össze?

– Azért, mert… ha összeköltöznénk, aztán végül mégis balul sülnének el a dolgok, csak egy újabb költözéssel kellene megoldani a helyzetet.

– Miért sülnének el balul a dolgok? Azért bünteted most Quint, amit Luke követett el – Margaret olykor játszi könnyedséggel tapintott rá a lényegre. – Ez bizony nem más, mint egy elakadás.

Nola is ezt szokta mondogatni.

– Van itthon valami fejfájás ellen? – kérdezte Helen.

– Naná! Mindjárt kapsz egy jól irányzott suhintást a botommal – felelte anya, mire mindketten felnyerítettek. – Margaret, menj, és hozz valami fájdalomcsillapítót a nővérednek! A gyümölcsöstálban találsz.

Feltettem a kérdést, ami már ideje motoszkált bennem:

– Szerintetek Joey merő szívjóságból szólt a temetésről?

Érzelmileg túlfűtött, ám egybehangzó válaszokat kaptam:

– Ugyan már! Ez nem vall Joey Armstrongra! Morcos Joey olyan messze van a szívjóságtól, mint Makó Jeruzsálemtől. Nem ismerek nála elviselhetetlenebb pasast. (Helen hangjában furcsamód némi elismerés bujkált.)

– Lehet, hogy Luke kérte, hogy szóljon neked? – morfondírozott Claire.

Ha tényleg így van, akkor…

– Talán mégis elmegyek. Tudom, borzasztó hülyén hangzik, de szeretnék találkozni vele. Csúnyán ért véget a dolog…

– És erről kizárólag ő tehet – vágott közbe Helen.

– Pedig olyan sokáig boldogok voltunk… Nem az lenne a normális, hogy civilizált emberek módjára viselkedünk egymással?

Margaret időközben visszatért, magával hozva a gyógyszeres dobozokkal, pipettás üvegcsékkel, tubusokkal teli gyümölcsöstálat, amelyen három megfeketedett banán és egy összeaszott mandarin is árválkodott.

– Itt aztán minden van. Elvihetek egy tubus Fucibetet? Három is van belőle.

– Nyugodtan.

– Fejfájásra kellene valami – jegyezte meg Helen.

– Tabletta, kapszula vagy por? Aszpirin vagy ibuprofén? Kodein…?

– Rád bízom.

– Ha Rachel elmegy a temetésre, mindenképp kell egy terv – jelentette ki Claire, vérbeli stratégaként. Claire egyébként egy segélyszervezet nagyfőnöke, ezért az emberek gyakran – és tévesen – arra a következtetésre jutnak vele kapcsolatban, hogy vajszívű, pedig szemrebbenés nélkül rúgta ki azokat, akik nem megfelelően végzik a munkájukat, és egyetlen álmatlan éjszakája sincs emiatt. Amikor a rákellenes küzdelem kapcsán rendezett adománygyűjtés nem hozta meg a várt eredményt, teljesen kiakadt. („Önkéntes adománygyűjtők, mi?! Egye meg a fene a lusta disznókat! Nem volt más dolguk, mint hogy álldogáljanak az esőben, és rázogassák a bödönt az emberek orra előtt! Ez azért nem egy agysebészet!”)

Claire higgadtan végigmért, és elgondolkodva így szólt:

– Jól nézel ki, klasszul lefogytál, bár attól tartottam, hogy amint rendeződik az életed, visszaszeded a kilókat. Becsületedre legyen mondva, nem így történt!

Egyedül Claire képes rá, hogy az életem legnagyobb traumáját előnyként tüntesse fel.

– Nem kellene botoxoltatnia? – kérdezte anyám.

– De hiszen botoxoltatok! – tény, hogy nem vagyok mindenre elszánt, mint, mondjuk, Claire, de azért belém is szorult némi büszkeség!

– Hogyhogy? – anyám az arcomat vizslatta. – Hiszen tudod mozgatni a szemöldöködet!

– Sokat fejlődött a botoxkezelés, anya, a márványhomlok már a múlté.

– Mit látnak szemeim?! – kiáltott fel Claire. – Klassz a fülbevalód!

Claire ösztönösen észreveszi a menő cuccokat, de most eltartott egy darabig, mire kiszúrta. Mentségére szolgál, hogy hosszú a hajam, és a lazán aláhulló tincsek eltakarták az ékszert. A fülbevaló első ránézésre egyszerű narancssárga plexiháromszögnek tűnik; a benne csillogó, nem elhanyagolható méretű gyémánt teszi különlegessé.

– Hadd nézzem! – Claire a fülem mögé simította a hajamat, és közelebb hajolt, hogy alaposan szemügyre vegye az ékszert. – Szent ég! – sóhajtotta. – Quintől kaptad?

Naná.

Helen és Margaret azonnal odajöttek, hogy megcsodálják a fülbevalót.

Elfordítottam a fejem, hogy mindnyájan jól lássák, aztán megkértek, hogy vegyem le, hogy még közelebbről megcsodálhassák.

– A briliáns… valódi? – Helen hangján érződött a hitetlenkedés.

– Mi a nyavalyának foglalnak gyémántot gagyi plexibe, ami ráadásul narancssárga? – Margaret sehogyan sem tudott napirendre térni a dolog felett. – Quin ízlése örök rejtély számomra.

Volt idő, amikor tökéletesen egyetértettem volna. Quin klassz. Nem érzi magára nézve kötelezőnek, hogy ajándékválasztáskor általában a megajándékozott ízlését szokás alapul venni. Ami az ő ízlését illeti, nos, egyedi és kifinomult ugyan, de semmiképp sem nevezném hétköznapinak. Ha valami megtetszik neki, fogja magát, és már nyúl is a bankkártyájáért.

– Borzalmas – jelentette ki anyám.

– Egyáltalán nem – Claire hajthatatlan volt. – Ez a Quin egy menő krapek. Ki készítette a fülbevalót, melyik ékszerész? Küldd el üzenetben, ha kiderítetted, kinyomozom az árát.

– Ez aaaz! – lelkesedtek kórusban a többiek.

Quin olykor tényleg ügyesen választott – az ötvenes éveket idéző, széles, kék plexikarkötő például az egyik kedvenc darabom lett. Viszont ez a narancssárga műanyag fülbevaló… Gyémánt ide, gyémánt oda, biztos nem vettem volna meg, de Quin kedvéért viseltem.

– Megvan a megoldás – közölte Claire. – Menj el a temetésre, de vidd magaddal Quint is! Belibbentek együtt a templomba, és kész.

– Temetés lesz, a jó ég áldjon meg! – csattant fel anyám. – Senki se libben sehova! Eszedbe se jusson, hogy Quinnel mész!

– Szerintem se – bólogatott Margaret. – Nem lenne ízléses húzás.

– De hiszen Luke lépett le! – kiáltotta Helen. – Rachel azt csinál, amit akar!

– Quin Új-Mexikóban lesz – mondtam –, vasárnap jön vissza.

– Akarod, hogy elkísérjelek? – kérdezte anya.

A válasz egyértelműen: nem. A kérdés csak az, hogy hogyan mondjam meg neki.

– Lányok, csínján bánjatok ám a rúzzsal, ha a koporsóban leszek! – váltott témát izgatottan anyám.

– Bocs, de nem tudlak elkísérni – mondta Margaret. – Júliusig nincs szabim.

– Én sem tudok menni, fontos megbeszélésem lesz – szabadkozott Claire. – Ne haragudj.

Mindnyájan Helenre néztünk, aki láthatóan feszengett, de végül kinyögte:

– Nekem is dolgom van.

– Milyen dolgod? Hiszen a saját főnököd vagy!

– Nem munkával kapcsolatos – Helen jeges pillantást vetett anyára –, és nem tudom átütemezni.

Ezzel csak olajat öntött a tűzre, mindnyájan izgatottan vártuk a további magyarázatot. Anya, a tesóim és persze én is rendszerint nyakig belemászunk egymás életébe.

– Beidéztek a bíróságra? – kérdezte anyám. – Testi sértés? Kukkolás? Birtokháborítás?

– Nem, nem, nem és nem. Nyugodtan folytathatjátok a kérdezősködést, úgysem szedtek ki belőlem semmit.

– Férjhez mész? – faggatta tovább anyám, immár reménykedve. – Végre-valahára beköti a fejed Artie?

Furdalt a kíváncsiság, hogy mi lehet a háttérben. Van az úgy, hogy nem lehet tudni, hányadán állnak a felek egy kapcsolatban; Helen és Artie esetében éppen ez a helyzet. Szerintem egyáltalán nem passzolnak egymáshoz. Helen valósággal keresi a bajt; ami a szívén, az a száján, viszont állandóan változtatgatja a véleményét, könnyen felkapja a vizet, és amikor begurul, szenvedélyesen balhézik. Ellentétben Artie-val, aki a pénzügyőrségnél dolgozik, hihetetlenül okos és békés, szinte lehetetlen kihozni a sodrából. Ritkán szólal meg, amit Helen – saját bevallása szerint – egyáltalán nem bán, ugyanis nem az ékesszólásáért, hanem az ágyban nyújtott teljesítményéért van vele.

Ha jobban belegondolok, érhető a választása, ugyanis Artie szédületesen jó pasi; nagydarab, széles vállú, lenszőke hajú és kék szemű, vagyis úgy néz ki, mint egy torzonborz viking harcos.

Helen egy-két óvatlan elszólásából arra következtetek, hogy Artie a maga módján kemény dió. Nem hagyja magát, legalábbis nem minden esetben. Túlzás lenne állítani, hogy sikerült megszelídítenie Helent, de tény, hogy az eddigi felhozatalból ő az első pasas, akit az én törő-zúzó húgocskám nem tudott kikészíteni.

Helen negédesen mosolygott.

– Nem megyek férjhez. Pontosítok: soha nem megyek férjhez.

– Akármiről legyen is szó – mondta Margaret kedvesen –, majd beavatsz bennünket, ha eljön az ideje.

– Így van – Helen fülig vörösödött.

Ámulva figyeltük, ahogy a pír szétterjed cicaszerű arcán.

– Van köze a dolognak a legjobb barátnődhöz, Bella Devlinhez? – Claire képtelen volt megálljt parancsolni magának.

Bella Devlin Artie legkisebb lánya, és Helen legjobb barátnője egy személyben. Akkor barátkoztak össze, amikor Bella kilenc-, Helen pedig harminchárom éves volt. (Bella most tizenöt éves.) Az efféle szokatlan választás kimondottan jellemző Helenre, viszont az jó, hogy végre sikerült szert tennie egy barátnőre.

– Bella Devlint, a legjobb barátnőmet hagyd ki ebből, légy szíves – felelte Helen szárazon.

– Ki vele! Áruld már el, miről van szó! – erősködött tovább Claire.

– Ne is álmodj róla!

– Ami a virágokat illeti – anyám elvesztette az érdeklődését, és ismét témát váltott –, sokat akarok. Kellenek koszorúk is, az unokáimtól „NAGYI” feliratos szalagokkal. Fényes, rózsaszín körömlakkot akarok, és azt az igazgyöngy rózsafüzért, amit Fergus atya hozott nekem Fatimából. Tekerjétek majd a kezemre…

Claire a telefonját babrálta.

– Rachel, Kate nincs beosztva, pénteken nem kell bejönnie a Blossom Hallba, úgyhogy el tud menni veled.

Hacsak… Helenre pillantottam.

– Nem nálad lesz aznap?

– Egy pillanat… – Helen elgondolkodott. – Nem gond, ha a délelőttöt kihagyja.

– Jó lenne, ha nem mindig rá osztanád a rázós melókat – mondta Claire Helennek.

Helen ismét elmélázott egy pillanatra.

– Nagyon ügyes, jól csinálja. Nem bízok rá olyasmit, ami túl… veszélyes.

– Azt hiszem, mégis csak jobb lenne, ha elmennék a temetésre – jelentette ki anya. – A tiszteletem jeléül. Elvégre a Walsh–Costello frigyet illetően Marjorie ugyanazon a poszton játszott, mint én, csak a másik csapatban.

Ezzel csak az a gond, hogy anyám az első pillanattól kezdve alaptalan ellenszenvvel viseltetett szegény Marjorie Costello iránt.

Sosem lett volna hajlandó elismerni, de már a kezdet kezdetén eldöntötte, hogy így lesz, mégpedig azért, mert Luke apja, Brian csak egy egyszerű villanyszerelő volt, ellentétben Walsh papával, aki könyvelőként dolgozott. Anyám felfogásában mindez egyértelműen arra utal, hogy a Walsh család bizonyos szempontból jobb, mint Costellóék.

Mellékesnek tartotta, hogy apám is és ő is szerény körülmények közt nőttek fel, mint ahogy azt sem vette figyelembe, hogy apa levelezőn szerezte a képesítését, vagyis nem a Trinity College falai között, düftinkabátos, ambiciózus fiatalemberek társaságában duhajkodva töltötte a négy tanévet.

Anyám tehát – agyonszorongott, rangkórsággal áthatott élete során – végre egyszer felsőbbrendűnek érezhette magát.

Mindez addig tartott, mígnem egy szép napon Costellóék meghívták őket teára… Szegény anyám puccparádéba vágta magát, és lélekben felkészült, hogy a Costello család már a puszta megjelenését is megtiszteltetésként fogja megélni. Nos, elbizakodott lelkesedése egészen addig tartott, amíg apa lefékezett Luke szüleinek háza előtt.

– Ez lenne az? – hüledezett anyám, és az irigységtől sárgulva, tátott szájjal bámulta a takaros, kifogástalanul karbantartott házat. Tény, hogy külvárosi környék, és az épület is csak ikerház, viszont a dupla, hőszigetelt ablakok, a modern, tökéletesen kivitelezett ereszcsatorna-rendszer és az üvegszálas kompozit bejárati ajtó mindezt ellensúlyozta.

A hatalmas belső tér láttán ismét kinyílt a bicska anyám zsebében. A lakóteret úgy növelték meg, hogy jócskán benyúljon a nagy alapterületű kertbe, a tágas, napsütötte konyhához pedig egy hatalmas télikertet toldottak. A padlástérben két további hálószoba volt, egy-egy beépített gardróbbal és saját fürdőszobával.

És ha ez még nem lenne elég, a kivitelezés is tökéletes volt: a hajszálpontos illesztésnek köszönhetően könnyedén és halkan csukódtak az ajtók, a villanykapcsolókhoz érve nem fenyegetett az áramütés veszélye, és ha az ember végighúzta a kezét a fakorláton, egy fia szálka sem ment az ujjába.

Anyám csak nyelte a mérgét, de amikor Mrs. Costello ínycsiklandó tortaszeletekkel és gyümölcskosárkákkal kínálta őket, nem bírta tovább: megjegyezte, hogy Marjorie nyilván az egész napot sütés-főzéssel töltötte.

Mrs. Costello nagyot kacagott.

– Túl rövid az élet, hogy az ember a konyhában sürgölődjön! A Laden Table-től rendeltünk.

Na, tessék! Éppen Laden Table-től! Anyám szinte megszállottan odavan ezért az étteremért, és sokért nem adná, ha alkalomadtán ő is tárcsázhatná a Laden Table számát, hogy rendeljen egy Stroganoff-tálat, mondjuk, tíz főre, ahogy néhány barátnője minden további nélkül megteszi. Viszont mégsem tárcsáz, mégsem rendel, méghozzá azért, mert szent meggyőződése, hogy ha megtenné, az felérne egy borsos árú Facebook-hirdetéssel, amely azt üzeni ország-világ számára, hogy azért rendel ételt, mert csapnivalóan főz.

A Costellóéknál töltött másfél óra végeláthatatlannak tűnt, ami nem csoda, hiszen általában nem népünnepély, amikor két szülőpár pusztán azért találkozik, mert a gyerekeik egymásra találtak. A csevegés oroszlánrészét mi vállaltuk, Luke-kal, igaz, apám is megpróbált olykor-olykor bekapcsolódni, de nehezen jött bele, hiszen azt szokta meg, hogy nem igazán jut szóhoz.

Hirtelen ötlettől vezérelve anyám tett egy megjegyzést:

– Az a szőnyeg… olyan, mintha a Goochban vettétek volna. Úgy néz ki, mintha kézzel csomózott berberszőnyeg lenne. Ó, szóval az is? Nyolcvanszázalékos árengedménnyel vettétek?! Nahát! Elképesztő…

Hazafelé menet anyám sokáig csendben ücsörgött, aztán amikor áthajtottunk a Liffey folyó fölött, és dél felé kanyarodtunk, ezt motyogta:

– Olyan az a ház, mint egy kis hotel – kisvártatva hozzátette: – Hogy a francba fogták ki nyolcvanszázalékos engedménnyel azt a szőnyeget? Én mindig csak kacatokat találok a leértékeléseken.

No, de térjünk vissza a jelenbe! Anyához fordultam:

– Nem kell eljönnöd a temetésre. Nem is tartottad a kapcsolatot Marjorie-vel.

Különben is, nem hiányzik, hogy nekiálljon dirigálni; kell annyi szabadság, hogy akkor léphessek le, amikor jónak látom, és ne kelljen magyarázkodnom senkinek.

– Na, ezt megtárgyaltuk, úgyhogy én jövök. A véleményeteket akarom kérni – Claire felállt, és nekiállt, hogy letolja szuperdivatos trapéznadrágját.

– Mégis mit csinálsz? – csattant fel anyám, aki köztudottan idegenkedik a meztelen bőr látványától.

– Francesca szerint úgy néz ki a térdem, mint egy orosz öregasszony, fejkendőben. Tényleg olyan?

Francesca Claire tizenhét éves lánya, és egyértelműen látszik, hogy gyönyörű nővé fog cseperedni. Olykor szédületes humorérzékről tesz tanúbizonyságot, és a pénz bűvöletében él. Érdeklődve szemrevételeztem Claire térdét; való igaz, hogy kissé göcsörtös, de az öregasszonyokat nem sikerült felfedeznem.

– Nem is tudom – mondta anyám –, ha elég sokáig néz valamit az ember, előbb-utóbb furának fogja látni.

– Mint az a pasas, aki Michael Bublét vélte felfedezni a pirítósban – jegyezte meg Margaret.

– Nahát! Tényleg látom a fejkendős anyókákat – bólogatott Helen –, de nem tudom, hogy valóban oroszok-e.

– Mondok én nektek valamit – kiáltotta anyám, aki nyilván megunta Claire térdeinek tanulmányozását. – Ha az ember elég sokáig bámulja az arcát a tükörben, egyszer csak arra lesz figyelmes, hogy úgy néz ki, mint az ördög.

– Na, hagyjuk a fenébe az egészet! – Claire is elunta a témát. – Öregasszonyok ide, öregasszonyok oda, fogok rövid ruhát hordani, és kész.

– Vedd vissza a nadrágodat, kislányom – szólt rá anya.

4

Ropesz kitörő lelkesedéssel vetette rám magát.

– Rachel, hát itthon vagy! – kiáltotta Kate.

– Szia! Sziaaa, jó kutyus voltál? – Ropesz virgonckodott, miközben a füle tövét vakargattam. – Jó kutya voltál? Ki a jó kutyus? Te vagy a jó kutyus!

A nappaliban Kate a számítógépe képernyőjén kimerevített képre mutatott.

– Koreai sorozat. Valójában tiszta gáz, de nekem nagyon tetszik. Ha gondolod, kukkants majd bele valamikor. Kérsz egy teát? Kamilla és csipkebogyó – feltápászkodott a kanapéról, és kiment a konyhába, hogy hozzon egy csészével. – Jobban alszik tőle az ember.

– Pompás ez a szertelenség! Mi újság? Hogy ment a megfigyelés?

– Remekül! Felbukkant a célszemély, csináltam egy rakás fotót.

– Lenne egy kérdésem, de kérlek, semmiképp se vedd unszolásnak. Nagy gond lenne, ha megkérnélek, hagyd ki a péntek délelőtti melót? – gyorsan hozzátettem: – Helen azt mondja, nem gond, ha nem mész be, de ha szükséged van a pénzre, felejtsd is el, hogy megkérdeztelek.

– Miről lenne szó?

– Biztos emlékszel Luke-ra, tudod, a volt férjem. Na, az van, hogy meghalt az anyukája, pénteken van a temetés…

– …és Quin nem lesz itthon, vagyis szükséged van egy szárnysegédre. Benne vagyok!

– Biztos? Nem gond, ha kihagyod a melót? Egyébként lehet, hogy Helen így is, úgy is kifizeti a béredet.

Mintegy végszóra, Kate halkan felkacagott, aztán kitört belőle a nevetés.

– Mikor találkoztatok legutóbb Luke-kal? – kérdezte.

– Kétezertizenkettőben – feleltem. – Hat éve. Aznap láttam utoljára, amikor lelépett – lelki szemeim előtt megjelent, ahogy bőgtem, és könyörögtem neki, hogy maradjon. Elég volt felidéznem az eseményeket, és máris hányingerem támadt.

– A mindenit! Hiszen az… – a huszonéveseknek általában azt feltételezik, hogy egy korombeli, negyvenes nő már réges-rég túl van az élet nagy megpróbáltatásain, de Kate ebből a szempontból kilóg a sorból. – És hogy ment a jogi hercehurca? Úgy értem, a válás körül.

– Leginkább az ügyvédeinken keresztül zajlott az egész. Néha Luke haverja, Joey volt a közvetítő, de Luke-kal egyetlen szót sem váltottunk.

Kismilliószor próbáltam elérni, nagyon szerettem volna beszélni vele, de minden létező felületen letiltott; blokkolta a hívásaimat, az e-mailjeimet, mindent.

– Nem is futottatok össze sehol?

– Eladta a cégét, és Coloradóba költözött. Denverbe. Munkát vállalt, új barátai lettek. Ez minden, ennyit tudok róla.

– És… a közösségi médiában sem találtál róla semmit?

– Semmit az égvilágon – Kate döbbent arckifejezése láttán önkéntelenül felnevettem. – Egy ideig fent volt a Facebookon, de az aktivitása szinte a nullával volt egyenlő.

Megjegyzem, Luke a Facebookon is letiltott. Annától tudom, hogy évek óta nem posztolt semmit. Más felületeken sem találtam meg, pedig két-három évvel a lelépése után, rendszeresen, már-már megszállottan kerestem az Instagramon, a Twitteren is, de sosem bukkantam semmire.

– Cudar érzés lehetett – jegyezte meg Kate. – Miután szakítottunk Isaackel, egész jól voltam, mindaddig, amíg össze nem futottunk Chloe gyerekének a keresztelőjén. Utána totál kiakadtam megint…

– Hát, igen. Még mindig nem vagyok benne biztos, hogy elmegyek – régóta úgy érzem, képtelen vagyok megbocsátani Luke-nak. Az egész ügy rettenetes volt, és határtalanul örülök, hogy magam mögött tudhatom. Már a múlté. Lehet, hogy az lenne a legjobb, ha így is maradna.

Megfordult a fejemben, hogy felhívom Quint. Dublinból az új-mexikói Taosba legalább három átszállással lehetne eljutni, de ezúttal nem Quin szervezte az utazást. Az ügyfele magánrepülőgépet küldött érte és az építészért, vagyis, ha minden igaz, már meg is érkeztek Új-Mexikóba.

– Rach?

– Quin – jóleső melegség járt át a hangja hallatán. – Hogy vagy? Rendben megérkeztetek?

– Az nem kifejezés – sóhajtotta –, a magánrepülőnek nincs párja. Az egyetlen hátulütője, hogy miután magángéppel utazom, hónapokba telik újra visszaszokni a turistajáratokra.

Quin házi audiovizuális rendszereket tervezett, dúsgazdag ügyfelei igényei szerint. Elterjedt róla a szakmában, hogy aranykeze van, ami időről időre tehetős megrendelőkkel és egyre gyarapodó vagyonnal járt.

– Káprázatos itt minden – mondta. – A városon kívül, a sivatagban vagyunk. Feltettem pár képet az Instára, nézd meg, ha van kedved.

Végigpörgettem a hírfolyamát, és megtaláltam a sivatagban lőtt fotókat. A távolban egy sziklákkal csipkézett gránittömb szinte a semmiből nyúlt a magasba, durva, faragatlan kövekből emelt katedrálisként.

– Ó, Quin, ez csodálatos! Mondd, beszélhetnénk egy percet?

– Persze – érezni lehetett a hangján, hogy aggódni kezdett. – Várj, csak átmegyek egy másik szobába… – motoszkálás és egy ajtó csukódása hallatszott. Majd ismét Quin: – Itt vagyok. Mi történt?

– Kaptam egy telefonhívást a volt férjem egyik barátjától. – Hallottam, hogy egy pillanatra elakad a lélegzete. – Az anyja… mármint Luke anyja meghalt. Péntek délelőtt lesz a temetés. Nem tudom, elmenjek-e, vagy sem.

– Értem – tétovázott egy kicsit –, Rach… – újabb szünet.

Quin teljesen képben volt a Luke-kal való kapcsolatomat illetően.

Vagyis majdnem teljesen.

Annak köszönhetően, hogy egy elvonuláson ismerkedtünk meg – ahol már a puszta részvétel is felér annak beismerésével, hogy elakadásunk van az életünkben –, Quinnel a kezdetektől fogva őszinték vagyunk egymással. A kapcsolatunk elején úgy éreztem, helyénvaló, ha elmondom neki:

– Sosem fogok tudni senkit úgy szeretni, ahogy Luke-ot szerettem.

– Jaj… – egyértelműen rosszulesett neki. – Tudod, mit? Ami a keresetlen őszinteséget illeti… kell a francnak!

Sikerült nevetéssel oldanunk a helyzet komolyságát.

Az új-mexikói vonal zúgni és recsegni kezdett, és amikor megint tisztán hallottam, Quin éppen ezt kérdezte:

– Mit mond a „belső hangod”?

– Most éppen semmit. Csak azt akartam kérdezni, hogy ellenedre lenne, ha elmennék?

– Ha igen, az az én bajom. Nem igaz?

– Haha.

– Aludj rá egyet. Meglátod, holnap hogy viszonyulsz majd a dologhoz. De… – morogta – örülnék, ha nem zúgnál bele megint.

– Nem fogok.

5

Lekapcsoltam a lámpát, és reménykedtem, hogy el tudok aludni. Hiába hunytam le a szemem, a gondolataim nem hagytak nyugodni; visszaugrottam az időben nagyjából húsz évet, abba a korszakba, amikor még Manhattanben laktam Brigittel.

Egy csapat ír pasas legyeskedett körülöttünk. A magasságuk száznyolcvan centi körül volt, a hajuk túl hosszú, a farmerjük elképesztően szűk, a nyak- és karláncaik száma pedig meghaladta az ízlésesnek nevezhető mennyiséget – úgy néztek ki, mintha egy kőkemény rockbanda tagjai lennének, mondjuk, a hetvenes évek elejéről.

Vedelték a Jack Daniel’st – amit frappánsan csak JD-nek hívtak egymás közt –, simán felvették a bőrmellényt és a farmerdzsekit ing és póló nélkül, csupasz felsőtestre, és a csontsovány, szöszke csajok úgy dongták körbe őket, mint mindenre elszánt, fékevesztett rajongók a rocksztárokat.

Tekintettel arra, hogy a honfitársaink voltak, Brigittel majd elsüllyedtünk szégyenünkben, és rettegtünk, hogy a menő New York-i pasik – akiknek a figyelmére áhítoztunk – egy kalap alá vesznek bennünket velük. Maguk között csak Vagány Bikákként emlegettük őket, bevallom, nem kevés iróniával.

Aztán amikor a sors úgy hozta, beszédbe elegyedtünk velük, és kiderült, hogy nagyon jó fejek. Felemelő érzés volt végre olyan férfiakkal társalogni, akiknek pompás a humorérzékük, és ráadásul nagyjából normálisnak mondhatók.

New Yorkban Brigittel mindketten pasit kerestünk magunknak. Reménykedtem, hogy egy jól nevelt, jóképű, jól kereső és magas társadalmi megbecsültségnek örvendő krapekkal sikerül megismerkednem. Méghozzá egy olyannal, akinek révén ennek a bizonyos magas társadalmi megbecsültségnek hála, nekem is csurran-cseppen majd valami, mégpedig azon az alapon, hogy a barátnője vagyok.

Röviden, a helyzet az, hogy megmentőt kerestem. Viszont valami érthetetlen okból kifolyólag, a megmentőm késett, és amíg várakoztam – hogy, hogy nem –, a Vagány Bikák egyikével szenvedélyes és zűrzavaros viszonyba bonyolódtam. Az illető Luke Costello volt.

Ami a zűrzavart illeti, teljes egészében én voltam a ludas. Luke hosszú haja fényes volt, mint a rigó tolla, a teste szédületes, egyszóval maga volt a tökéletes szexpartner. Ennek következtében rengeteg időt töltöttem az ágyában, viszont mások előtt nem szívesen mutatkoztam vele – elismerem, rémes alak voltam akkoriban. Egyszer csak elfogyott a türelme, és véget ért a kapcsolatunk. Mindez akkor történt, amikor túltoltam a drogozást, összezuhantam, és végül egy írországi elvonókúrán kötöttem ki.

Csaknem másfél évvel később, amikor tisztán és józanul visszatértem New Yorkba, a fejembe vettem, hogy jóváteszem a történeteket, és hamar kiderült, hogy Luke-kal továbbra is kölcsönös az érdeklődésünk egymás iránt.

Határtalan lelkesedéssel töltött el mindkettőnket, hogy ezúttal normális mederbe tereljük a dolgokat. Teljes munkaidőben dolgoztunk, és esti iskolába jártunk – egyikünknek sem volt még diplomája, és úgy döntöttünk, eljött az „önfejlesztés” ideje.

A dolgok akkor vettek igazán katasztrofális fordulatot, amikor előhozakodtam a „gyerek témával”.

– Luke, mit szólnál egy kis krampuszhoz? Úgy értem… szeretnél gyereket?

– Egyelőre nem – felelte némi gondolkodás után.

– Általában véve hogy vagy ezzel az egésszel?

Újabb csend következett.

– Vegyük a tesóimat! Állandóan van valami nyavalyájuk, viszont Írországban élnek, közel a családhoz, és van, akihez fordulhatnak, ha beüt a krach. Mi viszont itt lakunk, itt az életünk, és ha belegondolsz, nem igazán számíthatunk mások segítségére. Te hogy látod?

– Ugyanígy gondolom. Szeretnék majd gyereket, de szerintem is okosabb, ha előtte karriert építünk, gondoskodunk a megélhetésünkről, meg minden. Akár egy jelzáloghitel is beleférhet.

– Klassz!

Szóval, megegyeztünk, hogy nem kell sietnünk sehová, semmi értelme elhamarkodott döntéseket hoznunk, vagyis elhatároztuk, hogy egész máshogy fogjuk csinálni a dolgokat, mint korábban. A sors tehát úgy hozta, hogy olyan nő lett belőlem, aki öt évre előre tervez. És ami még ennél is rosszabb, büszkeséggel töltött el, hogy így van.

Egyetlen okom volt az aggodalomra, nevezetesen az, hogy ami a termékenységet illeti, a háziorvosom szerint a hanyatlás fázisába értünk – kiderült, hogy ez leginkább rám vonatkozik.

Tisztán emlékszem, hogy ezt mondtam Luke-nak:

– Lehet, hogy szükség lesz vészforgatókönyvre, úgyhogy foglaltam időpontot a dokinál, jövő keddre, kivizsgálásra.

– Tényleg? És mi vár ránk?

– Megnézik, mi a helyzet a petesejtjeimmel és a spermáddal, hogy kiderüljön… egészségesek-e – tudom is én, mi a helyes kifejezés? – Vagyis, hogy van-e elég. Vagy… izé, hogy ügyesen úsznak-e.

– Miből áll a vizsgálat? – egyértelmű volt, hogy nem lelkesedik az ötletért. – És hol lesz?

– A klinikán. Szóval… ott kell majd csinálnod a…

– Úgy érted, ott kell… – elsápadt. – Szent ég! Rachel! Komolyan mondod, hogy ott kell majd… ott kell csinálnom?

– Gondolom, valami kis fülkében. Nyilván nem a váróban.

Bevallom, én sem voltam oda az ötletért. Elképzeltem, amint Luke egyedül ücsörög a kis helyiségben, használt pornóújságokkal körülvéve, és egyszeriben elfogott a rosszullét. Aztán féltékeny lettem, és furcsamód be is indultam a gondolatra.

A kezébe temette a fejét és felnyögött:

– Rachel… – aztán feltette a nagy kérdést: – Ennyire fontos neked ez az egész?

– Ha minden rendben, parkolópályára tesszük a témát, amíg elrendezzük az életünket – jelentettem ki. – És megnyugodhatunk – tettem hozzá.

– Úgy beszélsz, mint egy minden hájjal megkent biztosítási ügynök – hatalmasat sóhajtott. – Rendben, de csak egy feltétellel. Soha, de soha többé nem ejtheted ki a szádon azt a szót, hogy „sperma”.

– Megegyeztünk. Azt hiszed, jókedvemben találtam ki ezt az egészet?

A vizsgálat napján, amikor délután megérkeztünk a városközpontban lévő klinikára, meglepően feszült voltam. Minden orvosi beavatkozás jár némi idegeskedéssel, még akkor is, ha csak egyszerű rutinellenőrzésről van szó. De mi van, ha kiderül, hogy nem lehet gyerekem? És ha Luke-nak nem lehet?

Meg voltam győződve, hogy sikerrel vesszük az akadályt. Talán egy kicsit rázós lesz, de túl leszünk rajta, és kész. Hittem a kapcsolatunkban.

Amíg a rendelő felé menet vártunk a liftre, Luke rosszallón pillantott rám.

– Ugye azt mondtad, hogy ha ezen túl vagyunk, megnyugodhatunk?

– Igen, megnyugodhatunk – bólintottam. – Te is, én is, a család is.

Becsengettünk, berregve nyílt a klinika ajtaja, és amint beléptünk, a recepciós kissé felemelkedett ültéből, Luke-ra pillantott, aztán rám, végül megint Luke-ra. Megfordult a fejemben, hogy Luke hosszú haja, bőrdzsekije, fonott karkötői és az ezüst nyaklánca láttán talán éppen azt fontolgatja, hogy hívja a biztonságiakat.

Nem hibáztattam, hiszen egyértelműen máshoz volt szokva; a váróban csinos, Michael Kors ruhában és Ferragamo papucscipőben pompázó várandós nők, illetve ezerdolláros öltönyben feszítő férfi kísérőik ücsörögtek.

Luke észrevette a recepciós bizonytalanságát.

– Minden rendben – mondta kedvesen –, időpontra jöttünk. És – tette hozzá – van érvényes biztosításunk.

Amint a recepciósra villantotta mosolyát, a nő nagyot nézett, aztán félszegen visszamosolygott, és fülig vörösödött.

Felírótáblát és tollat kaptunk, nekiálltunk kitölteni a bejelentőlapokat. Hosszas várakozás után behívtak bennünket a rendelőbe. Az orvosunk, dr. Solomon, egy apró termetű, sűrű, göndör hajú nő volt.

– Terveznek mostanában gyereket? – kérdezte, és gyorsan végigfutotta a lapjainkat.

– Egyelőre nem – kihúztam magam ültömben. – De ha kiderül, hogy valami gond van, változhat a helyzet.

Ismét az én adataimat böngészte.

– Ön ugyebár… majdnem harmincegy éves. És Luke…?

– Ugyanannyi – felelte.

– Későn kezdjük – hirtelen úgy éreztem, a legszívesebben rázúdítanám vargabetűkkel tarkított történetünket, és próbálnám meggyőzni, hogy Luke-kal tényleg komolyan gondoljuk a kapcsolatunkat. Hiszen még csak most költöztünk össze. Húsz hónap múlva Luke okleveles könyvvizsgáló lesz – tudom, hogy ránézésre senki nem mondaná meg róla, de a szexi külső mögött igenis érző szív dobog. Ami engem illeti, pszichológusnak tanulok, függőség szakirányon, és nem mellesleg mindketten teljes munkaidőben dolgozunk. Ha megszerezzük a képesítésünket, vissza kell fizetnünk a diákhitelt, aztán veszünk egy normális kecót. Ezt mind, mind rendeznünk kell, és csak utána jöhet a baba.

– Értem – mondta dr. Solomon –, manapság a harmincegy éves kor a gyerekvállalás szempontjából nem számít késeinek. Sőt, ha minden rendben, bőven van idejük. Akkor hát – összecsapta a kezét, és máris ott termett egy nővérke –, Rachel, amíg elvégezzük a vizsgálatot, Tomaka elkíséri Luke-ot, hogy megszerezzék a hímivarsejtmintát.

Luke aggodalmas pillantása borús gondolatokról árulkodott: „Mi a franc van?!”

– Egyedül lesz – tette hozzá dr. Solomon, némi fanyar éllel a hangjában, Megfordult a fejemben, hogy az előző megjegyzésével talán direkt rá akart ijeszteni Luke-ra, aki láthatóan rettegett attól, hogy mi vár rá.

Luke felállt, dr. Solomon pedig tetőtől talpig végigmérte.

– Nem hinném, hogy a mozgékonysággal kapcsolatban bármi gond lenne, de ha mégis, tudnia kell, hogy nem tesz jót, ha rendszeresen ilyen szűk nadrágot hord.

Ezzel a végszóval Tomaka kikísérte Luke-ot a vizsgálóból.

Tizenöt-húsz perccel később a recepciónál találkoztunk. Luke – lógó orral, szégyenkezve – lesütötte a szemét. Beszálltunk a liftbe. Amíg a földszintre értünk, egyetlen szót sem szólt. Megvártam, míg kiérünk a nyüzsgő, belvárosi utcára, és csak akkor vettem a bátorságot, hogy megszólaljak.

– Luke… nagyon… borzalmas volt? – kérdeztem. – Összeragadt újságlapok, meg ilyesmi?

– Micsoda? – csodálkozva kapta fel a fejét. – Dehogyis, drágám – átkarolta a nyakam, és közelebb húzott magához, el az emberáradattól. – Nem – összeért a homlokunk, mélyen a szemembe nézett. – Ilyesmire nem volt szükség. Rád gondoltam közben.

6

Amint felébredtem, azonnal megszólalt a belső hangom: El kell menned a temetésre.

Na, végre!, gondoltam. Eltartott egy darabig…

Hát, igen. LOL.

Tehát így állunk. Ha tetszik, ha nem, kénytelen leszek elmenni a temetésre.

Aztán kikászálódtam az ágyból, és bementem dolgozni.

– Gilesnak rémes éjszakája volt – mondta Hector a reggeli megbeszélésen. – Borzasztó bűntudata van, és egyfolytában sír.

Ted rám pillantott:

– Akarsz vele egy kétszemélyes konzultációt? Murdo, beugrasz, tudnod vinni a csoportot?

Murdo bólintott.

– Elnézést, hogy az utolsó pillanatban szólok – mondtam –, de Murdo, be tudnál ugrani helyettem holnap délelőtt is? Temetésre kell mennem. A volt anyósoméra.

– A volt anyósodéra? – hüledezett Murdo.

– Biztos, hogy jó ötlet? – kérdezte Ted. – Ott lesz a volt férjed is?

Csaknem elnevettem magam.

– Ted, a volt férjem anyját temetik, persze hogy ott lesz. A délutáni csoportra időben visszaérek.

– Rendben. Holnap délelőtt érkezik az új kliensed – felelte. – Priya átküldi neked a papírjait.

Giles keresésére indultam. A folyosón összefutottam Dennisszel és Roxyval, akik elmélyülten pusmogtak valamiről. A jó ég tudja, mit akarhat Dennis a lánytól, de – dörzsölt, seftes stílusából kiindulva – biztosra vehető, hogy nem a felépüléssel kapcsolatos tippeket oszt meg vele. Nem kizárt, hogy emésztőgödör telepítésére akarja rábeszélni („egyetlen korábbi tulaj, megkímélt állapot” jellegű szöveggel), vagy egy görkoris diszkót akar rásózni, természetesen verhetetlen áron…

Dennis észrevett.

– Ajjaj, itt jön Rachel – szándékosan eltúlozta a riadalmát. – A patvarba! Mindjárt a gatyámba csinálok!

(A jobb napokat látott gatya alja Dennis megkurtított szárú gumicsizmájába volt begyűrve. Annak ellenére, hogy városi srác, Dennis az a lelkes, tettre kész mindenes, aki szó nélkül beugrik segíteni az utolsó pillanatban, akár birkát nyírni is, ha van remény, hogy ezzel összekalapozhat néhány további szavazatot a helyi választáson.)

– Jó reggelt, Dennis, szia, Roxy – a lehető leghűvösebb hangomon szólítottam meg őket.

Alapvetően nem vagyok mufurc, de a munkámhoz elengedhetetlenül fontos, hogy tartsanak tőlem a klienseim.

– Becsinálok – ismételte meg Dennis színpadiasan.

Minden okod megvan rá, gondoltam szomorkásan. Szédületes mennyiségű adatot gyűjtöttem rólad meg a viselt dolgaidról, és nemsokára rád fogom borítani a bilit.

Az étkezőben Giles sírva vajazta a pirítósát. Chalkie próbálta pátyolgatni.

– Abbahagyod végre a nyivákolást, te nagy mamlasz – nógatta Chalkie, de egyáltalán nem barátságtalanul. – Csak csinálod itt a cirkuszt, hogy mindenki veled legyen elfoglalva.

– Hadd sírjon – Trassa maga volt a megtestesült együttérzés. – Nincs olyan ember, aki ne sírna, ha olyan rémséges, borzasztó dolgokat követett volna el, mint ő! Gondolj csak bele, hány életet tett tönkre! – észrevette, hogy Giles tekintete az asztalt pásztázza. – Mi keresel, kincsem?

– A lekvárt – nyöszörögte Giles.

– Harlie! – kiáltotta Trassa. – Add már oda a lekvárt szegény Gilesnak!

– Giles – szólítottam meg, mire könnyáztatta arccal felnézett –, várlak a hármas szobában, tízkor. Beszélni szeretnék veled.

Szótlanul bólintott.

– Ezek szerint nem te tartod a délelőtti csoportot? – kérdezte Chalkie, némi sértettséggel a hangjában. – Ki lesz helyetted?

– Murdo.

– Rendben – sorra suhantak át az arcán az érzelmek, de végül a csalódottság mellett tette le a garast. Chalkie-nek nem igazán jön be a helyettesem – a tetoválásokkal és számos piercinggel ékesített –, Murdo meglehetősen nyers stílusa, mégpedig azért, mert még nem jutott el odáig, hogy hajlandó legyen szembenézni az igazi énjével.

Hat perc múlva Giles – továbbra is sírdogálva – leült velem szemben. (A kétszemélyes konzultációkra használt szobákban szerencsére sokkal kényelmesebbek a székek, mint a csoportterápiás helyiségekben.)

Giles sikeres, elhivatott pasas, aki élete során számtalan feleséget és gyereket gyűjtött maga köré, majd rendre elhagyta őket. Minden könnyen jött az életében, viszont az elmúlt évek során kisiklott az élete, búcsút mondhatott a teniszezésnek, vitorlázásnak, és a régi szép idők iránti dühödt vágyakozása végül függőségbe taszította őt.

A második és a harmadik felesége egymást felülmúlva igyekeztek szemet hunyni a történtek felett, ameddig lehetett. Ha az egyikük óvatos célzást tett rá, hogy reggelente a négy csík kokain talán kissé túlzás, Giles fogta magát, és átcuccolt a másik asszonyhoz. A volt feleségek közti pingpong több mint egy évig tartott, Giles pedig hol az egyiknél dekkolt, hol a másiknál.

A kollégái is úgy tettek, mintha semmi rendkívüli nem történne, mondván, hogy Giles „jól funkcionál” – ami nagyjából annyit tesz, hogy „továbbra is sikeresen palizza be a leendő ügyfeleket”. (Hát igen, általában igaz, hogy addig, amíg valaki termeli a pénzt, a környezete készséggel színleli, hogy az illetővel minden a legnagyobb rendben van.)

Aztán, egy sajtóesemény alkalmával lett egy pánikrohama, ami végre elég volt ahhoz, hogy a cég vezetősége levonja a következtetést – tulajdonképpen ez vezetett oda, hogy Giles bekerült a rehabra. Tapasztalatom szerint, a szenvedélybetegek akkor szoktak segítséget kérni, amikor az a veszély fenyegeti őket, hogy elveszítenek valakit vagy valamit, aki vagy ami igazán fontos a számukra. Vagy akkor, amikor már elveszítették.

Az elmúlt négy hét során hihetetlen mennyiségű tényt derítettem ki Giles életéről és viselt dolgairól. A barátai, a jelenlegi felesége, a volt feleségei, és a felnőtt gyerekei mindnyájan eljöttek, hogy fellebbentsék a fátylat az igazságról.

Ennek hatására Giles megtört és teljesen megnyílt; magába roskadva ült velem szemben, egy doboz papír zsebkendővel az ölében.

– Miért sírsz? – kérdeztem halkan.

– Mindenért – hüppögte rekedten. – Azért, mert elhagytam Danielle-t – az első feleségét. – Teljesen ki volt borulva, de… de engem nem érdekelt, mert azt hittem, szerelemes vagyok Ingridbe – azaz a harmadik feleségébe. (Valami úton-módon egy második feleség is bekerült a képbe az első után, és az elé, aki miatt az elsőt elhagyta. Giles élete tele volt csavarral.) – És a gyerekeim miatt is. Nagyon kicsik voltak még, és… és én nem is foglalkoztam velük…

A rehabilitáció folyamatában ez egy nagyon kényes szakasz, mindenkinek megterhelő, ezért óvatosnak kellett lennem Gilesszal. Ha elhatalmasodik rajta a gyász és a szomorúság, fennáll a veszélye, hogy abbahagyja a terápiát, és visszatér a régi, jól megszokott fájdalomcsillapítási módszeréhez.

A Rendház személyzete szigorúnak tűnhet, és tény, hogy kimozdítjuk a pácienseket a komfortzónájukból, de mindezt nagy körültekintéssel és figyelemmel tesszük; éberen őrködünk az állapotuk felett, tudjuk, mikor kell visszavennünk a tempóból, mikor van szükség nyomásgyakorlásra, mikor kell hirtelen stratégiát váltani, és kifejezni az irántuk érzett szeretetünket.

– Nagyon hosszú utat tettél meg az elmúlt huszonkilenc napban – mondtam –, új emberré válsz. Sok fájdalommal jár, amikor az ember szakít a függőséggel, de hidd el, megéri. És eljön az az idő is, amikor rendezheted a kapcsolatodat mindazokkal, akiket megbántottál.

– Sosem fognak megbocsátani.

Ki tudja? Ezt nem lehet megjósolni. Joguk van hozzá, hogy ne bocsássanak meg. Mindazonáltal…

– Nem számít – feleltem. – Ha így alakul, azt is ki fogod bírni, mint minden mást, amit eléd sodor az élet, méghozzá anélkül, hogy visszaesnél.

Bekísértem a csoportba, és egy hirtelen ötlettől vezérelve magamhoz intettem Harlie-t. Úgy gondoltam, elbeszélgetek vele, és kiderítem, kiheverte-e már Simon távozását.

Harlie bevonult a szobába. A megjelenése kifogástalan volt: a szemöldöke, a szempillái, a bőre, a haja a megszólalásig tökéletes. A kinti világban a Rich Girl Face kozmetológiai klinikát vezeti (bevallom, nagyon találónak tartom az elnevezést!), és ennek köszönhetően minden létező kenceficéhez és kezeléshez szabad hozzáférése van.

– Na? – kérdeztem. – Mi a helyzet Simonnal?

– Mi lenne? – vágott vissza mogorván.

– Te meg ő… közel álltatok egymáshoz?

– Úgy érted, tetszett-e nekem? – a tekintete elárulta, hogy nem fogja egykönnyen beadni a derekát. – Talán – mondta végül. – Úgy fél percig. Nagy hiba volt.

– Ne hibáztasd magad – feleltem. – Idebent nem ritka az ilyesmi. Amikor az embertől megvonják a drogot, kénytelen valami mást keresni, hogy megint jól érezze magát.

– Igen, de tudom, hogy Prissie-vel kavart – mondta. – Tiszta gáz mindenki, nem? Hazudoznak, átverik a másikat, ilyen az egész bagázs!

– Konkrétan kire gondolsz?

Száját szorosan összeszorította, hogy még véletlenül se szökjön ki a száján az a bizonyos név. Két és fél héttel korábban, az első ülésünk alkalmával egészen más volt a helyzet.

– Számomra halott az a szemét! – mennydörögte akkor.

– Kire gondolsz? – kérdeztem újra.

– Mmm… – hümmögte. Bár továbbra is lakat volt a száján, a szeme villámokat szórt. Komolyan mondom, féktelen haragjában is gyönyörű ez a lány!

Végül nagyot sóhajtott, és kibökte.

– Calebre.

Caleb Harlie volt férje, aki nagyjából egy éve hagyta el őt. Próbáltam elérni, sms-ben, e-mailben, telefonon, hogy rábeszéljem, jöjjön be hozzánk, és vállalja Harlie-val a konfrontációt, de nem jártam sikerrel. Caleb elzárkózott, valószínűleg megpróbál továbblépni. Ki hibáztathatná ezért?

Viszont Harlie két barátnőjét sikerült rábeszélnem, hogy jöjjenek el egy csoportülésre.

Szemléletes, és minden részletre kiterjedő beszámolóval szolgáltak Harlie részeg randalírozásairól, és egyben szembesítették azzal, hogy nem csupán egy lány, aki szeret bulizni, hanem kőkemény alkoholista.

– Simontól eltekintve, hogy vagy? – kérdeztem.

– Remekül, Rachel. És te?

Vártam.

– Azért jöttem ide, hogy megtanuljam, hogyan tartsam keretek közt az alkoholfogyasztást – megbicsaklott a hangja. Nem tudtam eldönteni, hogy a szomorúságtól-e, vagy inkább a dühtől. – Erre te azt mondod, hogy soha többé nem ihatok. Még csak huszonkilenc éves vagyok, és máris vége az életemnek!

– És Tegan…? – kérdeztem. – Mi lett volna, ha ő is kap egy esélyt, hogy abba tudja hagyni az ivást?