Papp-Zakor Ilka

A hasbeszélő
visszhangot keres

— részlet —

KALLIGRAM

A kötet megjelenését az NKA támogatta.

Ez a regény nem jöhetett volna létre a Visegrádi Irodalmi Rezidens Program nélkül.

Copyright © Papp-Zakor Ilka, 2024
ISBN 978 963 468 518 0

„Mindenekelőtt azt jegyezd meg, hogy te legelső sorban is beszélő ló vagy, márpedig ez nem olyasmi, amit bármelyik gebe utánad tud csinálni; és hidd el nekem, Abramowitz, nem is az az én bajom veled, hogy beszélsz, hanem az, hogy mit mondasz, amikor kinyitod a pofádat, és folyton megszeged a játékszabályokat.”

(Bernard Malamud: A beszélő ló)

„Vajon mi az oka, hogy, bár minden hasbeszélő vágya játékával jobbá tenni valamit a hallgatóiban, azok benyomásaiban, megéléseiben, s így voltaképpen: világában, közönsége pedig titkon ugyanezt várja tőle – mégis, amikor azt halljuk, hogy egy hasbeszélő megváltoztatta mások életét, mindjárt sarlatánt kiáltunk? Miből fakad ez az önsorsrontó gyanakvás?”

(Max Blume, német hasbeszélő,
a család közlése alapján)

Tavasz

Vera a konyhapultnál áll lakásában, amit egyedül bérel, és fejlesztőjátékot tervez az ovisainak. Alkonyodik, a nap ekkorra tulajdonképpen már véget is ért, minden óra csak ráadás, de neki ezeket a ráadás órákat is ki kell használnia, ha jól felkészült óvónő szeretne lenni.

Fülében iPod, ingatja magát a ritmusra, közben arra gondol: tanulhatnánk valami okos éneket… miről is? A konyhapulton zongorázik. Lehetne arról, hogy sok gyümölcsöt és zöldséget kell enni, mert finom és egészséges. Felbont egy doboz teát. Anyja tanácsára issza lefekvés előtt, hátha jobban alszik majd tőle. Milyen ciki, egy felnőtt nő, és rémeket lát a (szinte) saját otthonában. Ez lesz az első éjjel, amikor a teára bízza magát. Csodát remél.

Nem is, gondolja aztán. A gyümölcsökről már eleget tanultunk. A zöldségekről is. A holnapi dal szóljon arról, hogy ne álljunk szóba ismeretlenekkel. A kocsijukba se szálljunk be. Hogy óvakodjunk az idegenektől. Aznap a kollégákkal is arról beszélgettek, hogy már megint hiába keres valakit a családja. A Facebookon látták a megosztást. Minden második hónapban történik valami. Felnőttek, gyerekek válnak köddé. Szívszorító, gondolja Vera. Szóval kell találni egy ilyen gyerekdalt. Biztos akad valami. Kizárt, hogy ne fordult volna meg másnak is a fejében, valakinek, aki ért a dalszerzéshez. Vera megszokta, hogy ha ő valamit kitalál, akkor az másnak is biztos eszébe jutott. Elképzeli a gyerkőcöket, amint kipirult arccal tapsikolnak és énekelnek, elmosolyodik. A dal az ismeretlen felnőttekről, akik, ki tudja, talán jót akarnak, a legtöbb ember jó szándékú, kockáztatni azonban nem szabad, átolvad egy slágerbe, amit különösen szeret. Most azt dúdolja magában, hogy hasunkra süt az aranyló nap, csillámlik a homok. Látja magát a tengerparton feküdni, csípőjét ringatja, a hajába túr.

A nyugtatótea minden tasakját egyenként becsomagolták aromazáró ezüstpapírba. Az ezüstpapírnak csak a fonákja ezüst, a színe narancssárga, középen lila cirkalommal. Csillámlik, mint a dalban a homok, de amikor Vera, épp csak egy kicsit, feltépné, a szakadás elszabadul, végigfut az egész anyagon. Csalódottan nézi a tönkrement papírt. Lenyomja a vízforraló gombját. Újraindítja a tengerpartos slágert. A vízforraló dolgozik, a konyhapult mögötti ablakon megül a pára. Az eget kondenzcsík szeli át, és torz felhőtárgyak lazsálnak rajta. Akár egy négyéves festő absztrakt munkája. A lemenő nap sem aranyló, hanem narancssárga, akár a tea csomagolása, vagy a répafőzelék, amit aznap kellett a gyerekekbe istenkednie. Vera újra elmosolyodik. Orrához emeli a filtert, édeskés-fűszeres szaga van. Ne feledd, hajnalban minden sirály rózsavörös, és kacagásuktól érik a füge.

Az ablak lila túloldalán újabb kondenzcsík. A nap lejjebb süllyed. Vera tükörképe répapapiban áll. Az alak, aki most megjelenik mögötte, szintén ebből a répából emelkedik ki. A víz felforr. Az óvónő vállát megkopogtatják. Behunyja szemét, és nem mer levegőt venni. Gyomrában a félelem vöröshangyái. Hátán végigcsorog a jéghideg. Gyerekkorában volt az öccsének ez a hülye vicce: poharat állítani az ajtók felső élére, hogy amikor benyit, kapjon a nyakába egy adag vizet. Legtöbbször a pohár is a fején koppant. A koppanással járó megaláztatás még rosszabb volt, mint a hideg zuhany. Vera ösztönösen behúzza a nyakát, és nem érti, miért éppen vele történik már megint valami rémes. A pohár most elmarad, a hideg, amit érzett, nem víz volt, csak félelem.

Ebben a nyomorult lakásban gyakran lát idegeneket, ők a rémek, akik ellen teával védekezik. A rémek azonban nem bántják, sőt, voltaképpen kerülik a társaságát: rögtön visszavonulnak az éléskamrába, ha észre veszik. A rekeszizma alatt hányinger robban, elemi erejű robbanást érez, amely mostantól élete végéig tartani fog. Igen, így fogja másnap, ha megéri, Zsuzsinak elmesélni.

A vállkopogtatás megismétlődik. Verának nem maradt választása, megfordul, bár legszívesebben halottnak tettetné magát, mozdulatlanul, szorosra zárt szemmel várná, amíg átsöpör felette ez a borzalom is.

Egy srác áll előtte, gesztikulál, hadar valamit, hadarását megszűrik az arany napsütés iPod-hangjai, Verához csak nyögésszerű hangfoszlányok jutnak el. Kitapintja feneke mögött az evőeszközös fiók fogóját, résnyire kihúzza, ujjai reménykedve nyújtóznak a legmélyebben tartott kések irányába. Messzire a háta mögé nyúl, a térde megroggyan.

A srác most újra mond valamit, az óvónő a homlokán érzi forró leheletét, és mert a késeket továbbra sem éri el, eldönti, legyen villa. De a katicás akad a kezébe, az a teljesen tömpe, oltári jópofa darab, amit elcsórt az óvodából, annyira megtetszett neki, utána meg szégyellte visszavinni.

Rámarkol. A villa nyele törpekék, levegőn szilárduló gyurmából készült, még mindig ruganyos benyomást kelt, a katica pöttyei hegyesen fúródnak a tenyerébe. A térdei ekkor feladják, baromi rossz ötlet, mégis fenékre ül. Csak a bal keze ragaszkodik még egy percig a konyhapulthoz, ujjai a telefon irányába kaparnak, mielőtt lecsúsznának a lakkozott deszkáról. Az élet gyönyörű, az élet tökéletes. Az élet hibátlan, csak akarni kell. Nyüszíteni szeretne. A srác fölé hajol, beszél, a dohányosok nemzetközi nyelvén, két ujját feltartva, cigarettát kér. Atyavilág, mekkora idióta, csodálkozik az óvónő akaratlanul, meg akar ölni, és még ő kér tőlem cigit. Nagy nehezen kibányássza farzsebéből a csomagot, feltartja. A jövevény kivesz egy szálat, a többi szétszóródik Vera fejére, Verára, Vera köré.

A srác komótosan az asztalra telepszik, majd égő cigijét figyelmesen szemlélve monológba kezd. Vera kiveszi előbb az egyik, majd a másik füléből az iPodot. A hibátlan élet elnémul, a monológ életre kel, és nyelve lesz: a német – egy nyelv, amelyet Vera nem ért, de felismeri. Vendége mondandója egyetlen hosszú, folyton ismétlődő mondatból áll. Valahányszor ez a mondat befejeződik, a vendég nagyot szippant cigarettájából, hogy füstöt köpve ismét rákezdjen, sokkal inkább magához, mint a padlón reszkető lányhoz beszélve.

Az óvónő agyában ekkor halkan és rezignáltan újra felhangzik a hibátlan élet dallama, és felötlik benne a répaszínű nap képe. Úristen, hogy tudok most ilyesmikre gondolni. Bőgni szeretne, sikoltozni, attól megkönnyebbülne, de úgy a hang, mint a sírás benne ragadtak. Csak akarni kell, dúdolja magában, aztán sikerül, igaz, csak befelé kezd el sírni, de az is valami, hűvös könnyek potyognak a hasába. Behunyja a szemét, térdére hajtott fejjel ül, míg kulcs nem nyikordul a bejárati zárban.

A srác egy pillanatra elhallgat, de csak hogy rögtön folytassa ott, ahol abbahagyta. A konyhaajtóban egy meggyötört képű emberke áll, kezében szatyrok. Tehetetlenül – mint aki nem tudja eldönteni, a csomagját pakolja-e a földre, vagy az óvónőhöz siessen előbb –, félguggolásban feljajdul:

– Csak ne sikoltozz, attól bepánikol! – Majd fájdalmas hangon hozzáteszi: – Szegény kicsi Vera. Ennek egyáltalán nem így kellett volna történnie – és Vera fejében elvágják a filmet. Nem ájul el, de megáll vele az idő, és megszűnik a gravitáció, ő pedig a súlytalanság csodaszép állapotában mély levegőt vesz, és megpihen.

Az emberke egyszer, majd még egyszer, erélyesebben rászól a fiatalabb betolakodóra, aki sértetten elnémul.

– Zoltán vagyok. – Még mindig a cekkerekbe kapaszkodik, ügyetlenül rugdossa le cipőjét, kicsit dülöngél, de nem esik el. – Ő Tomi. Ne félj tőle, teljesen ártalmatlan. Normális körülmények között teljesen ártalmatlan. Egy percet kérek, aztán mindent elmagyarázok.

Kifarol a konyhából, vissza-visszapillantva Tomira, aki már nem dohányzik, és nem is deklamál, új foglalatosságot talált magának, előre görnyedve működik valamit. Ördöglakatozik, állapítja meg Vera, és kicsit kényelmesebb pozíciót vesz fel a padlón.

A lakás, ahol Vera eddig egyedül lakott, kétszobás, a tulaj ebből egyet lomtárnak használ. A szerződés aláírásakor figyelmeztette az óvónőt, hogy időnként beugrik elvinni ezt-azt a kacatokból – ígéretét azonban soha nem váltja be, így Vera jó ideje saját ingóságainak egy részét is a lomtárban tartja, bár az elvileg nem használt szoba miatt az átlagosnál kisebb bért fizet, vagyis hát fizetnek: ő és a szülei, mióta ide költözött egy boldogtalan kapcsolat végén. Az óvónő füleli Zoltán lépteit: fémes nyekkenések szűrődnek ki hozzá, kifelé induló, aztán visszaforduló, sietős slattyogás, a kilincs ügyetlen csikordulása, mintha könyökkel nyomnák le – és valóban, amikor újból megjelenik, a jövevény mindkét keze foglalt: bal hóna alatt ajándékzacskót, jobbjában utazóketrecet himbál.

– Kezdjük újra – indítványozza, és Vera rámarkol a katicás villára. – Szervusz. Én Zoltán vagyok, a hasbeszélő. Én Zoltán fia, Tomi – mondja ezután Tomi csukott szájjal, az ördöglakatról egy pillanatra sem fölemelve a tekintetét. – Nagyon örvendek. És én vagyok Fülöp, akit legtöbbször csak Macskának szólítanak.

– Mert nincs lelked? – kérdi Vera.

– Nem, mert én vagyok az egyetlen macskájuk – helyesbít Zoltán. – Tiszta az alja – lóbálja meg a levegőben, és az asztalra, Tomi háta mögé állítja a ketrecet.

– Segíthetek felkelni? – érdeklődik, de Vera fejrázása elbizonytalanítja, körbenéz, egy hokedlire huppan. Az ajándékcsomag a két térde között lóg. A keze meglepően, sőt, megejtően és esendően apró és rózsaszín.

– Az a helyzet… rémesen sajnálom, hogy így kell megtudnod… de mi itt fogunk lakni. Ajándékot hoztunk, de ne aggódj, semmi olyasmit, ami gondot okozna. Semmit, ami tartósan megmarad, és a polcon kéne tologatni. Tojáslikőr, edelmarcipán. – A szívecskés zacskó bátortalanul megemelkedik. – Remélem, hogy szereted!

Vera, aki eddig nem tudta tisztességesen elsírni magát, végre zokogni kezd. Arcát két térde közé bújtatja, karjával átkulcsolja a lábát, jobb kezével még mindig a béna kis villába kapaszkodik.

– Nem hiszem el, nem hiszem el – A könnyeken átszűrt jajgatás így hangzik: nem piszem. Az asztalon ülő turcsi orrú fiú megdermed, felvonyít, aztán ő is rázendít.

– Ó, ne, ne, kérlek – nyögi a hasbeszélő. – Warte, bogaram! – néz most a fiára, azonban édesmindegy, mit mondanak neki, tovább vinnyog, ahogy Vera sem hagyja abba a zokogást. Ekkor Zoltán nagy nehezen összeszedi magát, tölt Verának egy pohár hideg vizet, mellé guggol, még a kezét is a vállára teszi, a fejét simogatja.

– Szegény kicsi Verám. Kérlek, kérlek, bocsáss meg nekünk!

A lány nagyokat kortyol:

– Ó, istenem. Mért nem szólt nekem senki, hogy költözzek el?

– Hát, mert épp ez a lényeg – tagolja a hasbeszélő, mint ahogy nehéz felfogású gyereknek magyaráz az ember. – Maradj velünk, ha lehet. Andreas nem értesített? Azt reméljük, hogy Tominak jót fog tenni a társaságod.

Tomi – talán a neve hallatára, újrakezdi az ördöglakatozást és a deklamálást, ezúttal motyogva. Vera kérdőn Zoltánra tekint.

– Azt mondja, fáradt, és kér egy cigarettát. Azt mondja, az ember egy nehéz nap után nem kíván az élettől többet, csak hogy békében rágyújthasson. Ne aggódj, hoztam neki. – Tenyerébe fogja a lány jobb kezét, bánatosan nézi a tenyérpárnákon a katicák szúrta gödröket. – Na, gyere, szedjük össze magunkat! – A villát a mosogatóba hajítja.

– Ne haragudj – sóhajtja Vera. A földről a markába gyűjti a cigit.

– Teljesen természetes.

A hasbeszélő minden jel szerint az újrakezdések embere. Amikor mindhárman asztalhoz ülnek, még egyszer bemutatkozik: ő Kivi Zoltán, a fia Böde Tomi. Szájsarka aprót rándul:

– Meg fogod látni, tényleg van benne valami bödés. Példának okáért nyitott szemmel alszik. – Tomi haja, szeme kékesfekete (Már-már olyan fekete, hogy az kék, nevet másnap Vera Zsuzsival), bőre olajosan ragyog. Hogy milyen csontos és magas, azt az óvónő már korábban megfigyelhette. Most, amíg együtt dohányoznak, jobban megnézi magának a srác hosszú, vékony kézfejét és ujjait. A körmök az ujjhegyekre görbülnek, körülöttük a bőr beszakadozott, imitt-amott horgasan visszakunkorodik. Vera Tomira mosolyog, az meglepetést színlel, szemöldökét felrántja, fejét oldalra hajtja, száját elkerekíti.

– Ha fáradt, nem érti az embereket.

A ketrecből megtermett, gesztenyeszín kandúr néz farkasszemet az óvónővel. Vera kortyol a macskagyökérteából, és maga alá húzza a lábát. Zoltán marcipánnal kínálja.

Nagyon szereti a marcipánt, kivesz egy színes sztaniolba csomagolt golyóbist, lassan ízlelgeti, olyan lassan, ahogyan az csak lehetséges: egyszerre csinálni valamit és lassúságra törekedni már-már ellentmondásos, a marcipán rohamosan fogy a szájában. Amint az utolsó korty édes nyálat lenyelte, tenyerével apránként kivasalja a csillogó lapocskát.

– Karácsony előtt sosincs a gyerekeknek – magyarázkodik. – Kézimunkára. Sosincs ilyen szép mintás. – Zoltán kaffantva felkacag, és átgyúrja pici kezében az ujjperceket. Most a Tominak vett cigarettát bontja ki és tolja az óvónő elé, az pedig rágyújt, elfintorodik, rég nem szívott ilyen erőset.

– Ha itt maradok – fontolgatja –, mit várnak majd tőlem? Nem értem. – Leharap a hüvelykujjáról egy fityegő bőrkét, fintorog, Zoltán látja a véres körömágyat, félrenéz.

– Mit várnak tőlem?

– Igazán semmit. Hogy Tomira vigyázz. De nem ingyen kérjük. Végső soron nem is mi kérjük, hanem Andreas.

Andreast hiba volt ismét megemlíteni, Vera bizalma újra megcsappan, az előbb még éppen marcipánért nyúlt volna, most visszahúzza és ölébe ejti kezét, hátrább húzódik a hokedlin.

– Fogalmam sincs, ki az – válaszolja. A hasbeszélő legyint, hát persze, ez voltaképpen Andreasra vall.

– Egy igazán jó ember. Németországban. Ahonnan jöttünk. Reméltem, hogy…

– Berlin?

– Tübingen.

– Jó, azt nem tudom, hol van.

– A lényeg, hogy Tübingenben Andreas…

Vera húzza a száját, ismét rágyújt:

– Maga nem kér?

– Én? Nekem a hangom a munkaeszközöm. – Úgy dönt, ezen a ponton, lesz, ami lesz, megenged magának egy komikus gesztust, túljátszott mozdulattal a mellére kapja egyik gyámoltalan kacsóját, másik karját kitárja, a konyhaszéken ülve meghajol. – És kérlek, tegezz. Neked csak Zoli.

Vera homlokát a tenyerébe hajtja, ingatja a fejét.

– Jaj, istenem – sóhajt fel, kényszeredetten elmosolyodik. – Angolul legalább tud? – ezt az asztallaptól kérdezi.

– A gyerek? – teszi Zoltán a meglepettet. Tomi egyáltalán nem tűnik kiskorúnak, mint utóbb kiderül, Veránál pár hónappal idősebb. – Minek tudna, ha ért magyarul? – Majd helyesbít: – Mert egész jól ért. Ha nem fogalmazol félreérthetően, és mellőzöd a szóvicceket. A túl bonyolult dolgok kiborítják. Akinek nincsen anyanyelve, nem tud elvontan gondolkozni. Egyszerű, világos utasítások kellenek neki, és vásári humor. Úgynevezett burleszk. – Mutatóujjával a hamutartóba nyúl, hamut ken az orrhegyére, szájsarkaiba vigyort rajzol, Tomi felkacag. – Állítólag egy ötéves szintjén van. Vagy hétévesén. Vagy három. Mindenki mást mond.

– Hát, az nem akadály, boldogulhatunk. Mit szólsz, Tomi, szeretnél velem lakni?

A srác tekintete lesiklik Veráról, visszatér az ördöglakathoz. Száját nyalogatva bügyüszget. Még soha egyetlen ördöglakatot sem oldott meg, mégsem adja fel. Ez a fordulat mindenesetre aggasztó: ahhoz, hogy az óvónő eldöntse, marad, kapcsolatnak kell létrejönnie, meg kell a párbeszéd lehetőségét teremteni, esélyt adni, ha más nem, a rezonanciának. Vera eldönti, hogy segít, kezét vendége karja felé csúsztatja, lassan, centiről centire, a műanyag abroszon.

– Tomi. Szia, Tomi. Szia, Tomi, én vagyok Vera.

Halkan beszél, szeme sarkából látja, hogy Zoltán méltatóan bólint.

És akkor Tomi felsikolt. Az asztalra pattan, az asztalról a konyhapulthoz, öklével ráüt, visít, a konyha átellenes végébe robog, oda, ahol nemrég még az apja állt az ajtóban, tenyerével a csempét csapkodja, üvölt, megpördül, visszaszökell a konyhapulthoz, lesújt. Evőeszközök csörrennek a fiókban. Vera minden ütés hangjára megremeg, Zoltán a fogait harapja össze, keze ökölbe szorul, de nem lép közbe, ingatja is a fejét Verának, nem szabad, nagyokat pislog megnyugtatásul. Csak a macskának mindegy, rezignáltan mosakszik, fénylik a szőre, nem is szőre, sörénye, javítja ki magát Vera gondolatban. Hogy lehet ilyen nyugodt? Bársonysörényű gonosz állat. Hál’ istennek, ketrecben tartják.

– Levezette a feszültséget – mondja a hasbeszélő. Tomi ismét a kanapén ül, újult erővel tanulmányozza a talányosan egymásra fonódó drótokat. Kisvártatva cigarettáért nyúl.

– Mára ez legyen az utolsó.

– Igenis Zoltán, hát persze. Mostantól jó fiú leszek. Őszintén kérlek, bocsásd meg iménti dőre viselkedésemet.

– Te vagy az egyetlen hasbeszélő, akit ismerek – mondja Vera, és kisimít egy újabb sztaniolt.

– Nem túl divatos szakma.

– Oké, az enyém se. – Nem világos, hogy mosolya minek szól. – Meghalok, ha nem fekszem le most rögtön. De holnap eldöntöm. – És az ajtóból még visszafordul: – Biztosan tudod, de én Veréb Vera vagyok.

Zoltán valóban tudja.

– A hasbeszélő minden útja a madarakhoz vezet.

Vera tehát nem hallott Andreasról, így az se nagyon érdekli, hogy az mit tervez vele kapcsolatban. Viszont:

a.) egyre nehezebben viseli az egyhangúságot, amivel az élet rátelepszik, jóformán agyonnyomja – az állandó stressz ellenére is, igen;

b.) a gondoskodás hivatás számára, tudja, hogy e téren profi, talán ez az egyetlen dolog, amire tényleg büszke;

c.) a lakást, ahol lakik, nem szereti, de már megszokta, és ötlete sincs, hova költözhetne tovább;

d.) Zsuzsi, akivel mindig mindent megbeszél, kollégája és legjobb barátnője szintén bátorítja.

– Készíts listát a pro és kontra érvekről.

– Jaj ne, csak listát ne, ne már megint – nyög Vera. Egy óvodásokra méretezett asztalkánál ülnek. Zsuzsi iszik egy korty szörnyű édes kávét, bólint. Táskájában mindig van jegyzetfüzet és toll.

– Ne parázz, megírom én neked. – Minden érv elé csillagot rajzol, sőt, mivel nem szeret írni, a két csillagoszlopra szorítkozik, aztán szóban kifejti, mi mit jelent. – Az anyagiak, az csak az egyik szempont. Az ilyen szomszédságból tengernyi hasznod lehet. Tanulsz tőlük. Kapcsolatokat építesz. Tapasztalatot szerzel.

Kényelmetlen kisszéken ülni, a piros táska megindul az öléből, elkapja. Vera feneke zsibbad, mégsem mozdul, figyel.

– Hiszen nekem ehhez van tehetségem. Hogy szeretek mindenkit. Akkor meg csinálnom kell, ugye, Zsuzsi?

– Nyomjad, Verám! – A Pro oszlopba még egy csillag kerül. Vera mélyet lélegzik, rágyújtanak.

– Hazudnék, ha azt mondanám, nem félek.

– Ó, na. Hogy lehet ilyen szörnyű büdös cigit szívni? – fintorog Zsuzsi a mentolos Pallmall felett.

– Nálunk mindenki ezt szívja…

– Nálatok, mármint te egyedül? – A forró hamu megbillen a cigaretta végén, egy hirtelen mozdulatnál lehull, egyenesen Zsuzsi miniszoknyás lábára. Zsuzsi elrántja a lábát, megbillenti az asztalt. Kávé folyik a jegyzetfüzetre, tollra, táskára. A ruhája nagyjából megússza, ez az előnye az alacsony asztalnak.

– A kurva életbe – mondja, aztán ijedten körülnéz. Szerencsére még egy gyerek sem futott be. Tisztogatják a kék műanyagot, a papírzsepik inkább koszolnak, mint tisztítanak, egyre több minden ragad, ők is. Groteszk jelenet, burleszkbe illik.

– Hogy lehet mindent így agyoncukrozni? – kérdi Vera, és úgy kacag, hogy potyognak a könnyei.

– Néha azért én is vágyom arra – mondja, amikor megnyugszanak –, hogy békén hagyjanak, és újra kezdhessem az életemet. De ez mindig csak átmeneti.

A jegyzetfüzet menthetetlen, Zsuzsi listástól kidobja, egész nap ott fog figyelni a fémkosárból, egy penészes almacsutka és egy cipőfűző társaságában. Nem sokkal ezután pedig Vera már egy babzsákon ülve adja elő a dalt, amit Zsuzsi óvónéni írt az előző napon, bizonyos szívszorító hírek hatása alatt, arról, hogy az idegenektől óvakodni kell. Verát kipirult, mosolygós arcok veszik körül, puha, rózsás kacsók csattannak tapsra, nevetnek, nevet ő is. Olyan aranyosak, hogy az már fáj.

Este elszoruló torokkal szól Zoltánnak, hogy úgy döntött, marad.

– De van egy feltételem: megtanítotok németül. – A nyelvtudás ugyanis komoly adu egy óvónőnek, főként, ha magánóvodában szeretne dolgozni. Aki az állami szektorban dolgozó óvónők fizetéséről döntött, nem igazán állt kapcsolatban a realitással. Sem ő, sem Zsuzsi nem terveznek a jelenlegi munkahelyükkel, rövid felvezetőnek remélik, tanulságos, de zárójelbe tehető időszaknak, mielőtt tényleg elkezdenének élni. Vera anyukája némettanárnő, a saját gyerekeit azonban sohasem tanította. Nem akarta hazavinni a munkát, vagy mi. Az öccse megtanult máshol, Verának viszont nincs nyelvérzéke. – Szóval én is segítséget várok tőletek.

Zoltánnal madarat lehetne fogatni, az első pillanatban mintha Verát készülne felkapni és maga körül megperdíteni, aztán mégis inkább Tominak fordítja le, szélesen gesztikulálva, az örömhírt. Vera figyel a fordításra. Bleibt. Szóval igaz. Hát, tényleg elkezdődött.

Tomi tovább gyúrja az ördöglakatot.

– Teljesen méltányos – bólint a hasbeszélő. – De vele azért beszéljél magyarul. Számolj órabért, a végén pedig adunk ajánlást. Már ha vége lesz valaha, persze.

– Jó, hát köszönöm szépen.

Az egyezség értelmében az óvónő hamarosan kiviszi a lomtárból a cuccait, mert Zoltánék így is elég szűken vannak.

Az asztalra tojáslikőr kerül.

– Ha már úgy alakult, hogy van a háznál – kacag Vera. Valami spécibb alkalommal tervezte felnyitni, de mindegy.

Tomi narancslével fog koccintani. Az italt először csak nyelvheggyel ízlelgeti, a poharában forgatja, mint drága viszkit, a lassan örvénylő gyümölcsrost láthatóan jobban érdekli, mint apja nagy bejelentése. Tudományos precizitással hörpöl a sárga léből.

– A nap hősére!

– Rám? Nem tudom, mit kell ilyenkor mondani.

Zoltán megsimítja Tomi fekete fejét.

– Nagyon vigyázz majd, hogy a narancsleve mindig be legyen hűtve. Különben hisztis lesz.

– Igenis. Esztek spagettit?

– Ó, ma vacsorára már megvettem a mogyoróvajat! – Zoltán terít. – Hol szeretsz ülni, Verácska? Hol keressem a szalvétát?

– Ne keresd – hűti le az óvónő.

– Sebaj, megoldjuk másképp. Tomikám, hoznál… – Taschentuch, ez lesz a második szó, amit Vera aznap megpróbál megtanulni, de elfelejt.

Vacsora közben végre feltűnik a srácnak Vera jelenléte. A mogyoróvajas szendvics mellől át-átnyúlna az óvónő táljába, és néha, amikor nem néznek oda, sikerül is elcsennie egy-egy tésztaszálat, elégedetten szopogatja róluk a piros szószt.

– Holnap sütnék banános pancake-t. – Zsuzsi szavaival élve banános témát. Régóta vágyja kipróbálni a receptet, csak eddig nem volt kinek.

– Vigyázz, Vera, Tomi rutinember, ha megízlik neki, mindennap azt fogunk enni. Bár tény, hogy akkor egy életre megszeret.

A tojáslikőr gyorsan fogy. Zoltán leszed, és egy üveg bort húz elő a hűtőből.

– Igazi bűvész vagy – tapsol a lány. Péntek van, jólesik kirúgnia a hámból.

– Nem csalok, nem ámítok. – Tudja, hol állnak a borospoharak. Terepszemlét tartott, vagy semmi sem változott, mióta itt lakott? A lakás Zoltán rokonaié, gyerekkorában maga is eltöltött benne valamennyi időt A titokzatos Andreas erre hivatkozva irányította barátját és annak fiát „voltaképpen haza”.

– Tomi rendes gyerek, meglátod, jó dolgod lesz mellette. A békés együttélésre! – koccintanak.

Tomi az asztalon hagyott zsebkendőket gyűrögeti. Húsos ajkán nyálcseppek ülnek. Homloka verejtékezik – pedig az ablak tárva-nyitva áll. A ketrecbe zárt macska a párkányon levegőzik. Lehet, hogy ki fog esni ketrecestül, gondolja az óvónő. Nem szereti az állatokat, de nem örülne, ha Fülöp kizuhanna – mégsem avatkozik közbe, rágyújt, iszik. Tomi kezét figyeli. Az örökmozgó ujjak egyszerre támadják a papírt és egymást: a mutatóujj a hüvelyk-, a középső a mutatóujjat kaparássza.

– Tomi – szól Vera, és a keze megindul, lassan, óvatosan az asztal fölött. Aztán eszébe jut, mi történt egy nappal korábban, megtorpan. – Tomi – ismétli meg, és csitítóan a srácra mosolyog, amikor az egy futó pillantásra méltatja.

– Hívhatod Bogárnak. Wanzchen. Azt is szereti.

– Wanzchen. Mit szólsz, elviszel Németországba?

– Vigyázz, mit kívánsz – tölt újra Zoltán. – Engem egykor valósággal elraboltak.

– Aha, elraboltak. Én is szeretném, ha elrabolnának valahová, ahová menni akarok.

Ha Vera kötekszik, az azt jelenti, hogy felszabadult. Erre koccintanak.

Zoltán szereti azt mesélni, hogy minden előzmény nélkül, hirtelen ihletből határozta el, megtanul hasbeszélni – ez azonban nimbuszépítő mítosz. Életében először Cholnoky Viktornál találkozott a hasbeszéléssel. A kötet a nagynénjéé volt, azé a nagynénié, akinek a lakásában Verával most borozgatnak. Az olvasottak hatására napokig lázasan tervezgette, hogyan szökik meg otthonról, jelentkezik munkára egy vándorcirkuszban, hogyan lesz dúsgazdag és világhíres. A novella azonban nem szolgált gyakorlati recepttel a szakma elsajátításához. Zoltán a szöveg alapján koplalni próbált, és sokáig állta a sarat, olyan sokáig, hogy talán már nem sok hiányzott a sikerhez, amikor anyja, Anyuska végre közbelépett, és parancsoló tekintettel elé tett egy tányér gőzölgő bablevest.

Másodszor Vitray Tamás műsorában látott hasbeszélőt. Anyuska ezt gyakran nézte, egyrészt, mert felettébb tanulságos volt, másrészt, mert a meghívottakkal is könnyen azonosult az ember. Zoli csak véletlenül tévedt mellé aznap a kanapéra – de itt döntse el ki-ki magának, hogy hisz-e az efféle véletlenekben, mert a tévé előtt így eltöltött néhány perc elegendő volt ahhoz, hogy hősünk fülig beleszeressen Kalocsay Évába. Már a legelején, amikor Vitray kilépett a képből, hogy behozza a lány „partnerét”, a poklok poklát járta meg Zoltán, kínszenvedésén pedig utólag sem enyhített a tény, hogy a társ fabábnak bizonyult. Kalocsay nem volt igazán meggyőző, viszont Cholnokyval ellentétben elég használhatóan elmagyarázta a technika begyakorlásának mikéntjét. Zolika, a leendő világsztár hálás volt és szerelmes, de még ott, a kanapén megfogadta, hogy múzsáját mindenben felül fogja múlni. Azt is ott helyben eldöntötte, hogy nem lesz menedzsere, mert a menedzserrel csak baj van, majd egymás után vagy tízszer elénekelte, amit Kalocsay Vitraynak: hogy szeretné a homokórát megállítani. Néhány napnyi kutatómunka után Anyuska elé állt, és pénzt kért A hasbeszélés gyakorlati kézikönyvének egy antikváriumi példányára.

– Problémás gyerek voltam, és elég önző – önti ki a szívét Verának, alig pár hét ismeretség után. Ösztönösen megbízik benne, gyónni is hajlandó. – Anyám komolyan vette, hogy a hasbeszéd mások bőrébe bújtat és együttérzésre tanít. De bizonyos értelemben én is reméltem, hogy jobb emberré tehetem magam.

Gyakorolni kezdett a fürdőszobatükör előtt.

Némely hangok, mint például az e, nem jelentettek komoly kihívást, voltaképpen tanulni sem kellett őket, úgy hatoltak át a csukott szájon, mint forró kés a vajon. Mások folyton kicsorbultak. A p, a v, a z miatt olykor már feladta volna, de másnap reggel újra bezárkózott a fürdőszobába.

Fokozatosan megértette, hogy amit addig hangnak képzelt, pontszerű hangtani egységnek, az egy széles kiterjedésű pászma; hogy egyetlen hangot sem tud kétszer ugyanúgy kimondani, ez azonban nem is lényeges, egyedül a határok fontosak, amelyeken belül az adott hang még azonosítható. A vékony válaszvonal t és d, k és g között. Gyakorlás közben nem tett mást, mint feltérképezte anyanyelve teljes hangtanát. Mint minden expedíció, ez is kalandvágyat, bátorságot és bizonyos mértékű durvaságot igényelt. A megismerésre váró táj kezdetben dudvás volt és öntudatlan, ellenállt a felderítő törekvéseknek, csatázni kellett vele, de csak óvatosan, szeretetteljesen, a kívülállók számára láthatatlanul. Ha a sűrű, sötét éj nem adta meg magát, visszavonulót kellett fújni és más határokig hátrálni.

– Legyen akkor az – törődött bele Zoltán –, hogy felhők mögül kajánul mosolyog a nap. – És a j-t az a, majd az o felől cserkészte be. Az ostromok és csaták soha nem mentek vérre, sőt, minél többet tudott a leendő hasbeszélő, annál tovább szelídültek, párnatusára, szerelmes évődésre kezdtek emlékeztetni.

– Bodegák a patak fűzfaárnyas partján – suttogta, és Kalocsay Évára gondolt. Sok év múlva, amikor híres hasbeszélőként élő embereket szólaltatott meg, ugyanilyen óvatossággal igázta le az ő jellemüket is ahhoz, hogy a műsorszám hiteles legyen. Még később, Tübingenben hasonló szerelmes évődést fedezett fel Frank Soehnle játékában: mert a vak is látta, hogy ez a bábművész kész tetőtől talpig kitapasztalni minden bábot, mielőtt életre keltené őket. Zoltán ekkorra már alig használt a színpadon babákat, így zavartalanul, irigység nélkül bálványozhatta Soehnlét. Erről azonban később.

A Gyakorlati kézikönyv a technikai fogások mellett úgynevezett tornagyakorlatokat is oktatott. Ezek a hangképző izmok fejlesztését célozták, megmutatták, hogyan kelthetők életre a megfeszített zárva tartástól sajgó ajkak, és hogyan nyugtatható meg az izomláztól fájó torok. Kiderült, hogyan masszírozandó az arc, nyak, váll, és hogyan uralhatóak az arcizmok. Utóbbiak nemcsak a beszédet kellett, hogy mozdulatlanul állják, de érzelmet sem fejezhettek ki a megszólaltatott alany helyett. A Gyakorlati kézikönyv továbbá a hasbeszéd történelmi és társadalmi jelentőségével is megismertette olvasóit, egyúttal a lelkükre kötve, hogy – amennyiben méltók kívánnak lenni a szakma nagyjaihoz – ne hanyagolják el a nem humán eredetű hangok tanulmányozását.

Zoltán apja állatorvos volt, lakásukban bőven akadtak állatcsontvázak. A valamikor Apuskának taneszközül szolgáló nyúl-, macska-, kutya-, tehén- és lókoponyákon most fia gyakorolt, visszalehelve beléjük a lelket egy nyávogás, bőgés, nyerítés erejéig. Az otthoni gyűjteményből csak a madarak hiányoztak, ezekkel improvizált, mert a Gyakorlati kézikönyv világossá tette, hogy nem igazi hasbeszélő, aki nem utánoz madarat.

Zoltán a könyv minden tanácsát megfogadta. Egy idő után már nem csak Kalocsay Évánál akart jobb lenni. Elhatározta, kitalál egy teljesen, gyökeresen új hasbeszédstílust, mellyel felülmúlhat a világon mindenkit, anélkül hogy ellenérzést keltene bennük. A radikálisan új stílushoz rengeteg inspirációra volt szüksége, bár a Gyakorlati kézikönyv tényként felkínált állításait néha nem tudta nem gyanakvással kezelni.

Itt volt mindjárt a jóslás ügye. „A történelem során a hasbeszélők hagyományosan jövendőmondóként tették felebarátaiknak a legjobb szolgálatot” – így a könyv. Zoltánt nem arra nevelték, hogy a természetfelettiben higgyen. „Minél őrültebb volt egy jóslat, annál lényegibb tudást hordozott”, de ő nem tudta elképzelni, milyen volt régen az őrület, és mit jelenthetett egy igazán eszeveszett jóslat. Minél többet rágódott a letűnt idők titkain, annál biztosabban hitte, hogy akkoriban senki sem volt teljesen beszámítható.

A jóslatok mibenléte nem hagyta nyugodni. Ágya fölött egy polcot még korábban telerakott kettévágott barackmagokból és fél dióhéjakból szerelt, piros, kék, narancssárga vitorlás bárkákkal. Csak aznap, amikor megértette, hogy az őrült hasbeszélőlelkek ebben az úszni képtelen flottában lakoznak, mozdulatlanul utazva a préselt fa teljes felületén, elfelejtett igazságaikat szállítva a nagyszabású múltból egy lényegtelen, apró jövőbe, békült ki végül a látnokokkal.

A hasbeszéd ekkoriban nem egy leendő szakma ígéretének tűnt, hanem sokkal inkább az élet eljövendő értelmének. Kíváncsian és szenvedéllyel forgatta tankönyve lapjait. Úgy érezte, az ember tartozik létnek és lényegnek annyi igényességgel, hogy túlszárnyalja a riválisait.

A hasbeszélés gyakorlati kézikönyve egy közel négyszáz oldalas német kötet fordításaként elsősorban német példákat mutatott be azzal a közmondásos precizitással, mely a Nagykönyv címet tette volna számára igazán indokolttá. Zoltán fejében a németség örökre összefonódott választott szakmájával. A Kézikönyvnek hála megismerkedett nem egy hasbeszélő életével, amelyek kivétel nélkül nyugtalanítók, titokzatosak voltak, és általában tragikus véget értek. Kedvenceként valószínűleg gondolkodás nélkül Max Blume történetét nevezte volna meg.

Blume az apjától tanulta ki a mesterséget, maga is írt egy oktatókönyvet Die Bauchrednerkunst címen (az idevágó fejezet alján egy gótbetűs könyvborító litográfiája díszlett), valamint egy hipnotizőröknek szóló kézikönyvet, melyet a Kézikönyv csak futólag említett, hogy kisvártatva elfeledkezzen róla. Blume jó, de nem kiemelkedően jó hasbeszélő volt, egyetlen zseniális ötlettel.

Amikor az első világháború után a pótkarok és pótlábak megszaporodtak, felvirágzott a plasztikai sebészet, azaz a pótarcok gyártása is, és az utcákat ellepték a toldott-foldott, olykor fémmaszkot viselő veteránok. Egy párizsi szobrász ötletes közbelépése nélkül ezeknek a többsége sejthetően végzett volna magával. Anna Coleman-Lass műhelyében önnön szobrukká váltak, egyetlen arckifejezéssel az arcukon, melyre annak idején rábólintottak: „Igen, ez én vagyok.” „A nő, akit a világon a legjobban szeretek, újra nem iszonyodik tőlem” – írta naplójában az egyik vasálarcos. „A szívemnek legfontosabb személy nem undorodik többé. Nem. Már csak fél. Retteg az arctól, amelyről – bármit is tenne ő – mosoly, szeretet és megbocsátás fog rá visszanézni” – így a következő. Ez – gondolta Zoltán – a lelki válságok komolyan vétele szempontjából szintén nagy lépés lehetett. De a pszichológia történetét nem látta át, megeshet, hogy nem volt igaza. „Uram, add, hogy ne ez legyen örökre” – kérte a harmadik.

A szájüreg sérüléseiből származó beszédhibán a maszkok nem segítettek. Blume jött rá a megoldásra. Néhány nap múlva a hirdetőoszlopokra országszerte kikerült a reklám: „Méltán híres stúdiónk hasbeszélő leckékre hívja a haza hőseit.” A szöveget – a biztonság kedvéért – magyarázó illusztrációk követték.

Blume persze tudta, hogy a hang és kép más-más státusú. Az ép arcból származó pöszeség senkit sem lep meg, ugyanakkor, ha valaki, akinek hiányzik az állkapcsa, mégis tisztán artikulálva szólal meg, hát, az bizony rémisztő. Blume tehát nem tört Coleman-Lass babérjaira. A bábok, amikkel ő látta el hadirokkantjait, nem az ország legjobb műhelyéből kerültek ki, csak hozzávetőlegesen emlékeztettek gazdájuk egykori kinézetére. Cserébe képesek voltak valamennyi, bár nem sok mimikára. A veteránok a bábokat kezdetben idegennek találták, aztán Blume-tól megtanulták, hogy az idegen szónak számukra nincs többé jelentése, megszokták új, fa-énjüket, és némelyük életminőségén ez a beavatkozás is sokat javított.

A hasbeszélő elnéző volt és következetes. Fogadott olyan pácienst is, akinek az arca nem katonaként, hanem egy közönséges kocsmai verekedésben sérült meg. Úgy összekaszabolták egy törött sörösüveggel, hogy fehér kendővel kellett eltakarni a képét, mint a gengsztereknek, s mivel a nyelvét is félbeharapta, azóta selypített. Ez az ember szerette úgy képzelni, hogy sebeit a fronton szerezte. Blume nem akadékoskodott.

– A mi feladatunk a személy lényegének hangot adni. Ha te a lelked mélyén háborús hősnek érzed magad, nincs alapom elutasítani.

A „kendős” a hasbeszélő legügyesebb tanítványa lett.

– Dolgoznál a műhelyemben? – kérdezte tőle Blume egy szép napon. – Beszélőgépet építek.

A gépet Kempelen Farkas tervrajzai alapján akarta összerakni. Kempelen ugyan már a Törökkel is lebőgött, a sakkozógéppel, amit belülről minden jel szerint élő ember működtetett, Blume azonban hitt az ártatlanságában. A beszélőgéphez készült vázlatok ígéretesek voltak. A gép maga érinthetetlenül állt egy múzeumban.

Blume a találmányon minimális változtatásokat eszközölt: ha Kempelen fuvolával dolgozott és kályhafújtatóval, ő ebből csak a fújtatót hagyta meg. Néhány vizuális megvalósítást – például a labiális explozívák kedvéért a fújtató végére szerelt piros gumiajkakat – gusztustalannak talált, és egyszerű, de ruganyos szelepekre váltott. Az orrlyukakon nem a látvány, hanem a nazális hangok érdekében nem módosított.

A beszélőgép franciául és angolul kezdett először tisztán beszélni. Blume a haját tépte.

– Rohadt, tetves, mocskos, hülye fasz német mássalhangzók! És hogy milyen kurva sok van belőlük! Hogy milyen kibaszottul halmozódnak! – üvöltött szegény gépre. Aztán támadt egy ötlete. Már Kempelen is megfigyelte, hogy bizonyos hangfekvésekkel megbocsátóbbak a hallgatók. Ezeknek elnézik, tudat alatt javítják a kiejtési hibáit.

– Mit szólsz? Volna kedved gyerekhangon beszélni? – fordult reménykedve a kendőshöz.

De a kendős nem akart gügyögni, és Blume nem adta fel, végül mégis legyőzte anyanyelve fonetikáját. A gép némileg monoton hangon, de tisztán, férfiasan beszélt. A veteránoknak mostantól már jelen sem kellett lenniük, úgy folytathattak beszélgetéseket. Sokan megkönnyebbültek. Már csak a bábok távmozgatását kellett megoldani – amire szintén voltak korábbról kitapasztalt, bár meglehetősen bonyolult megoldások.

– És mi lenne, ha nem mozogna? Sőt, mi lenne, ha a maszkom állítanám a gép elé?

– Pokolian ijesztő lenne.

– Ijesztőbb, mint a hasbeszéd?

Blume vitapartnere egy ideje titkárként dolgozott – az álarcnak hála visszavették egykori állásába. Tudta, hogy főnöke nem nézi jó szemmel Blume kísérleteit. A gépet, amely böhöm nagy volt, egy spanyolfal mögött tartotta az irodájában, és Pandóra szelencéjének becézte. Most ő volt a bábu, a szelence pedig a hasbeszélő.

A legtöbb veterán azonban természetellenesnek találta, hogy egy gép segítségére támaszkodjon. – Nem értem, mi bajotok – Blume, hősök vagy sem, legszívesebben seggbe rúgta volna az egész bagázsit. – Halhatatlanná tettelek titeket. Tetszés szerint bármikor, egy gombnyomással megidézhetővé vált a hangotok. És jobb, ha tőlem tudjátok, ez csak a kezdet. Hamarosan lakógépek fognak épülni, értitek, otthongépek, amelyek az emberi test arányait követik, és amikben automatikusan jól fogjátok magatokat érezni. Ezzel pedig minden problémánk megoldódik.

Zoltán kézenfekvőnek látta hang és otthon egy lapon való emlegetését, a veteránok azonban nem értettek a szóból. Pandóra szelencéjét alig használta valaki. Furcsa, megkésett találmány volt, ha belegondolunk, hogy Alexander Graham Bell már fél évszázaddal korábban telefont készített. Jegyezzük meg, őt is Kempelen beszélőgépe inspirálta. A szelence volt a távbeszélő szegény rokona. Zoltánnak talán épp ez imponált benne leginkább.

Ő az unokabátyjával szemben érezte magát szegény rokonnak, bár, hogy ez mennyire volt indokolt, arról lehetett vitatkozni. Egyébként sem kötötte őket sok minden össze, jóformán idegenek voltak. Anyuska és húga, Zoltán nagynénje egyetlen alkalommal szerveztek nekik közös programot: úszóleckét, amely Zoltán számára már az első órán szinte tragédiába fulladt. Így, mint a kő, elsüllyedni még senkit se látott, mentegetőzött az úszómester. A tehetség ily mértékű hiánya mindenesetre figyelmet érdemel, vélte a nagynéni, Zoltán végül az apjától tanult meg úszni, ahogy egy rendes gyerekhez illik, a Balatonon.

Apja, mint az korábban már kiderült, állatorvos volt. Az állatorvosok nem sok időt töltenek a családjukkal, folyton a körzetüket járják, szemrevételezik, hol mi nincs rendben, gyógyítanak, elléseken segítenek be, vágóhidakat ellenőriznek. Bizony megesik, hogy éjszakára sem jutnak haza.

Hogy Apuskának nem Anyuska volt az egyetlen kapcsolata, azt mindenki nagyon jól tudta, beleértve Anyuskát és Zoltánt is. Egészen természetesen kezelték a tényt. Anyuska beérte azzal, hogy ő Apuska életének lényege – mert így becézték egymást, gyengéden, mégis teljes komolysággal. Apuska igazán keveset volt otthon, de amikor otthon volt, rendesen viselkedett Zoltánnal, és ezért ő sem féltékenykedett – bár nem is hiányolta apját különösebben, amikor az magukra hagyta őket egy újabb bonyolult ellésért vagy vágóhídi vizitért.

Aztán egy napon Apuska azzal a hírrel tért haza, hogy Anyuska már nem kizárólagos lényege az életének. De félig még mindig az, és a fél néha több, mint az egész. Apuska ezt egészen pontosan úgy értette, hogy talált magának még valakit, aki mellett el tud köteleződni: ez okozta életében a súlypontok eltolódását, illetve a lényeghasadást. Az elhagyás, válás és egyéb súlyos szavak meg sem fordultak a fejében. Nem. Ő családegyesítésre gondolt, innen a „néha több” vízió. A hölgynek, akit kiszemelt magának, három fia és egy lánya van: Zoltán négy testvért nyer, Anyuska pedig, akinek le kell egy fél Apuskáról mondania, négy gyereket, meg valakit, akit társ- és barátnőjeként szerethet.

Zoltán apja itt bájos naivitásról tett tanúbizonyságot, Anyuska ugyanis nem vágyott sem még négy leszármazottra, sem egy társnőre, akivel férjét és Zoltánt megoszthatja. Sokkal inkább úgy vélte, hogy hajlandó volt már épp elég kompromisszumra, elég szorgalmasan kereste Apuskával a közös nevezőt, most viszont elege van.

Bezárkózott a hálószobába, amin addig Apuskával osztoztak, de kiabálása az egész lakásban visszhangzott: Nem! Nem! Nem! Nem, nem, nem! Mintha falat szeretne ezekből a szavakból felhúzni az ajtó elé, hogy megóvja magát a külvilágtól, vagy az ágyon a térfele köré, hogy megóvja magát Zoltán apjától, egyre megy. Zoltán anyja nem volt hasbeszélő, így a nem!-ek, amiket kiabált, falépítésre alkalmatlanul gurultak és morzsolódtak szét a műperzsán. Férjének volt egy nagyon fontos titka: súlyosan allergiás volt a mogyoróra.

Anyuska és húga nem voltak igazán egy hullámhosszon, de bajban mindig számíthattak egymásra. A húg egy külföldi barátja küldött nekik egy üveg mogyoróvajat. Zoltánt ekkor átköltöztették a nagynéniékhez.

Anyuska, mint hálójában a pók, várakozott. Apuska, talán rossz előérzettől hajtva, egyik hétről a másikra, ellésről műtétre, műtétről vágóhídra halogatta a jövetelét. Ki tudná elképzelni a magányt, amit Zoltán anyja megismert – egyedül a külföldi ajándékkal, várva az állatorvost, akit a világon a legjobban szeretett? Aztán megcsörrent a nagynéni lakásán a telefon, és nem sokkal később beállított Anyuska vörösre sírt szemmel, hogy hazavigye kisfiát.

Apuskának szerény temetést rendeztek. Zoli, remélve, hogy amit tesz, azzal anyját is megörvendezteti, és bízva benne, hogy éppen valami történelmit hajt végre, a temetés végén megszólaltatta apja kísértetét. Pont, ahogy azt a hasbeszélő hagyomány előírja. Apus kísértete azonban nem volt jártas a hasbeszélő szubkultúrában, materializálódni ugyan még sikerült neki, de amint megpillantotta a sír mellett szipogó Anyuskát, menekülőre fogta, őrült iramban szlalomozott a sírkövek között. Fia lógó nyelvvel, egyre lankadó tempóban kergette. Egy kísértetet lehetetlen utolérni, ennyit magától is tudhatott volna. Amikor végül megállt, hogy egy fának dőlve letörölje arcáról a könnyeket, már rég nem a tradíció járt a fejében. Csak az apjától akart elbúcsúzni. És ez a rohanás a sírok, fák és padok között voltaképpen nem is volt más, mint búcsú. Apus alakja ezután szétporladt a ködben. Többet nem látták egymást.

Zoltán visszament az anyjához, és megölelte. Így álltak még nagyon sokáig. A hasbeszélői performanszról – bár egy kísértet megidézése mindig komoly bravúrnak számít – az utókor nem zengett legendákat: rajtuk és egy macskán kívül nem volt más szemtanúja. Nem baj. A hasonló műsorszámok a történelem során mindig az érintettek titkai maradtak. Zoltán még olyan esetről is tudott, amikor egy temetőbe tévedt macskát kivégeztek, mert az véletlenül jelen volt a szertartás alatt. De az a kóbor cirmos, aki őket nézte, egy diófán ült. Őrültség lett volna utána mászni.

Zoli ekkoriban kezdett serdülni. Korábban ismeretlen érzések lepték meg egyre-másra.

– Sokszor meglepett a viselkedésem. – Vera bólogat, de hogy magára ismer-e a hallottakból, vagy egyszerűen csak figyel, Zoltán sosem tudja eldönteni. – Korábban rémesen önző voltam. Akkor egyszerre az lett a fontos, hogy anyám mellett legyek, és támogassam. Hogy ne legyen oka panaszra. De ne érts félre, egyáltalán nem félelemből…

Apuska haláláról ugyanolyan természetességgel, minden ceremónia nélkül és őszintén beszélgettek a családban, mint korábban a félrelépésekről.

– Ismertem a részleteket. Tudtam, mit mondott, milyen színe lett, meddig tartott. Anyám gyásza odaadó volt, és precíz. Szabad volt faggatóznom a közös életükről. Viccelődtünk apám állandó gyomorkorgásán: válogatás nélkül korgott hangversenyen, színházban, romantikus vacsorán. Még álmában is. De hogy vádoltam-e magam a halála miatt? Csak, amennyire minden halálért vádolja magát az ember. Én túléltem, ő nem. Megrázott, de nem voltunk igazán közel. Mértékkel szomorkodtam, közben pedig felnőttem. Büszke voltam rá, hogy már fiatalon milyen tárgyilagos viszonyt alakítottam ki az elmúlással. De féltem-e anyámtól? Tartottam-e attól, hogy apám sorsára jutok, ha nem viselkedem rendesen? Hm. Jó kérdés. Nem voltak allergiáim. Nézd. Tisztában voltam a státusommal. Úgy gondoltam, ha lesz valami, először talán figyelmeztet. Később elkezdtem másképpen érteni a történteket. Megdöbbentett. Furcsa érzés utólag megdöbbenni valamin. – Zoltán az asztalról a tenyerébe sepri a morzsákat, majd Fülöp ketrecébe hinti. – Nem fogja megenni – mondja aztán, leginkább csak magának.

Zoltán a gyerekhang mélyre váltását úgy képzelte el, mint amikor az imágó kiküzdi magát a bábból. A temetés után nem sokkal megértette, hogy az ő szopránjában az apja baritonja lakott, nem csak úgy hozzávetőlegesen, ahogy fiú az apjára hasonlít, hanem teljes, igazi, dallamos valójában. Ezt később azzal magyarázta, hogy a megidézéskor történt valami köztük, ami során hasonultak egymáshoz, vagy ami során Zoltán erősebbnek bizonyult, és megszerezte apjától a számára legfontosabb attribútumot. Jobban megsínylette a kora kamaszkort, mint az osztálytársai – elvégre a hang, amit a felnőttkor hozott, nem volt a sajátja.

A szóban forgó idegenségnek köszönhette azonban, hogy nem jött zavarba, amikor először hallotta magát felvételről. A műsort anyjával együtt nézték, ugyanarról a kanapéról, amelyről egykor Kalocsayt.

– Akarsz mondani még bármit a közönségnek? – kérdezte Vitray.

– Nem – válaszolta Apuska. – Beszéljen helyettem Pinocchio – és Zoltán a térdén ülő, türelmetlenül rúgkapáló fabábura mutatott.

Nehéz elhinni, de lehetséges: Anyuska leesett állal kacagott. Magához szorította ügyes, nagy fiát:

– Egyetlenem, egyetlen drágám.

Csak azt nem szerette volna, hogy Zoltán a hasbeszélésből akarjon megélni.

– Mindenkinek kell egy rendes szakma – mondogatta. És: – Vigyázz, mi mellett kötsz ki! Vannak olyan döntések, amiket lehetetlen megmásítani.

Zoltán pedig, ahelyett, hogy visszavágjon: „A legtöbb döntés ilyen”, nem volt hajlandó többet látni a hasbeszédben, mint érdeklődést, az élet pikantériáját, eszközt környezete felderítésére („Mely szó – fűzi hozzá utólag –, a magyar nyelvben nem biztos, hogy véletlenül két jelentésű”). Anyuska megszokta, hogy amerre Zoltán elhalad, emberi hangon szólalnak meg a tárgyak: a szék méltatlankodik, ha ráülnek („Egy fenék! Atyámuram, mentsetek meg, már megint egy fenék! Hát komolyan ez lenne a sorsom? Ezek a gömbölyű, reszkető, hatalmas fenekek, fenekek, fenekek?”); a kenyér kuncog a hasát csiklandó kés alatt, és télen, amikor együtt sétálnak, az út menti hóemberek így olvadoznak: „De jóképű, kedves nagyfiú!”

Szörnyen vágyott egy macskára, de nem lett volna ereje a fia mellett arról is gondoskodni.

– Aki nem bírja végignézi, hogy az állatai kihalnak mellőle, annak gyerek kell – mondta egyszer. – Vagy kakadu – tette hozzá elmélázva. Zoltán már megszokta anyja fáradt humorát, és nem bántódott meg. Anyuska tényleg nem élt volna túl még egy halált. A hasbeszéd eszközeivel sietett segítségére, a hasbeszédével, ami ekkoriban éppen az utolsókat rúgja, úgy is, mint szakma, és úgy is, mint művészeti ág. E rugdalózásról Zoltán még nem tud.

Egy napon a munkából hazatérő Anyust egy láthatatlan, bársonyos léptű állat fogadta, és követte ettől fogva árnyékként. Szüntelenül nyávogva állt mögötte, amíg ő a konyhában tett-vett: vigasztalanul kérte, hogy végre vegyék ölbe. Ha leült olvasni, mellé feküdt, dorombolt. Ha véletlenül a farkára léptek, vinnyogott, fújt. Ha fürdeni ment Anyuska, oda is elkísérte, a mosógépre ugrott, onnan méltatlankodott. Zoltán anyja könnyen elfogadta a fia által valóra váltott álmot: eleve nem volt mindig biztos abban, hogy a sok-sok dolog, amit helyzete elviselhetőbbé tételére kitalál, nem hallatszik-e ki a fejéből. Gépiesen, gyermekire vékonyított hangon beszélt az állathoz, ciccegett, becézgette, csak a fegyelmezéshez nem értett, olyankor tehetetlennek érezte magát.

– Esdekelve kérlek, hallgattasd el, hogy nyugodtan le tudjak vetkőzni! – kiabált ki a fürdőszobából. Zoltán azonban néma állatokat teremteni volt képtelen… … …

Köszönetnyilvánítás

Köszönettel tartozom családomnak, amely támogatott ennek a regénynek a megírásában: elviselt akkor is, amikor a munka ingerlékennyé tett, és elfogadta, hogy hónapokra elutazom nyugodtan dolgozni. Köszönök minden olvasást és véleményt.

Köszönöm Halmi Tibor barátomnak, hogy átnézte ezt a kéziratot. Azt hiszem, egytől egyig minden tanácsát megfogadtam.

Szerkesztőmnek, Torma Máriának annyi mindent köszönök, hogy azt fel sem nagyon lehet sorolni: türelmet, találó észrevételeket, konstruktív beszélgetéseket, megértést, és még mi mindent.

Zalmannak, Saharnak, Dannak és az Aleh gyermekotthon többi bentlakójának pedig köszönöm az együtt töltött időt. Köszönöm, hogy tanulhattam tőletek.

Tartalom

Tavasz

Nyár

Ősz

Tél

Tavasz

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2024.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó: Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Torma Mária
Olvasószerkesztő Rácz Ágnes Éda, aki a kötet szerkesztésének időszaka alatt a Petőfi Irodalmi Múzeum Oláh János szerkesztői ösztöndíjában részesült
Papp-Zakor Janka grafikájának felhasználásával a borítót Hrapka Tibor tervezte
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 518 0

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif, Source Sans Pro – SIL OFL