Borítószöveg

Minden nőben ott szunnyad a boszorkány, csak rá kell eszmélniük a bennük rejlő erőre, összekapcsolódni a természettel, hogy legyőzhetetlenné váljanak. Boszorkákká, akik képesek ellentmondani a férfiaknak, és lebontani mindazt, ami csak az ő érdekeiket szolgálja. Hanyatló világunkat csakis ezek a bátor, ösztöneikre hallgató nők menthetik meg – állítja Mathilde Spalt, akit korábban Anna Szajbelként ismertek, a lengyel nemzeti olajvállalat elnökeként.

A folyton dühös Annát sem férje, sem karrierje, sem elegáns otthona nem tette boldoggá. Egy nap végül összeroppant, és eksztázisában rájött: tévúton jár. Átlényegült Mathildévé, hogy ha üldöztetés árán is, de hirdesse az Ősszűz Igéjét, és társaival egy kéjesen lüktető, nőközpontú világot építsenek.

Provokatív regényében Agnieszka Szpila megkérdőjelezi a patriarchális és fogyasztói társadalom fenntarthatóságát, és radikális változásokat vizionál a nők és a természet védelmében.

„Helyezd magad kényelembe,
és hagyd, hogy a regény energiája,
humora és lázadó szellemisége
egy torpedó erejével rázza fel
az elmédet és változtassa meg
a gondolkodásodat."

OLGA TOKARCZUK
A 2018-AS NOBEL-DÍJ ÉS MAN BOOKER-DÍJ NYERTESE

Fordította
Wolosz Vera

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Agnieszka Szpila: Heksy

Grupa Wydawnicza Foksal, Varsó, 2021

Copyright © Agnieszka Szpila, 2021

Magyar kiadás © Jelenkor Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Wolosz Vera, 2024

Minden jog fenntartva

Borítófotó © Miha Pavlin/Getty Images

Szerzőfotó © Kinga Karpati & Daniel Zarewitz
PRESTIGE PORTRAIT

ISBN 978-963-518-337-1

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Túry Melinda

Szerkesztette Csordás Gábor

A szöveget gondozta Csuhai István

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Tillai Tamás

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Lányaimnak: Milenának, Helenának, Jagódkának,

no meg az összes csodálatos barátnőmnek…

KEZDETBEN…

„Szpila – mondta Zajdel –, a kálmosnak lankadt, puha, csodálatos gyöktörzse van. Semmi szükséged arra, hogy kemény dolgokkal maszturbálj…”

Most pedig gondolj bele, Te, aki olyan vagy, mint én, talán csak kicsit más: mert a feneked bal oldalára nőtt anyajegyed, nem a jobbra, a szemed kék, és nem zöld, a derék- és mellbőséged nagyobb vagy kisebb az enyémnél, hosszabb vagy rövidebb a hajad; a szívedben több vagy kevesebb az alázat és a rettegés, torkodban a beszorult kiáltás, májadban a keserűség és az epe… Érzelmeink capital cityje a máj, ahol a teljhatalmú, mindent átható és nem kizárólag genetikailag örökölt düh uralkodik, amely havonta legalább egyszer akkora tűzvészt kelt, hogy égnek a hegyek, égnek az erdők, égnek a szalmatetők, az istállók, a tűzoltóállomások a tűzriadót vijjogó tűzoltókocsikkal – s velük együtt a luxusszállodák, a bunkóság és a kultúra palotái, a hidak, a viaduktok, az utcák és az erőművek, a kibaszott szénbányák, a férfi jang meghosszabbításaként Bolygóanyánk szent pinájába nyomakodó hatalmas fúrófejek. A düh, amely erőt önt beléd az élethez, de egyúttal meg is foszt tőle, mert nem engedi, hogy bármikor is otthonos nyugalomra lelj önmagadban. A düh, amely izzásával bevilágítja előtted az utat. A düh, amely mellett szívósan kitartasz – már csak azért is, hogy át ne járjon újra a fájdalom. A düh a három P: en général a pénisz, a politika és a patriarchátus ellen, amihez további P-k csatlakoznak: a gazdasági és fizikai presszió, az erőszak másik megnyilvánulási formájaként a pornóipar, aztán ott van a teljes ipar, amely a P-k által megsértett Földanyánk ellen megnyilvánuló erőszak legerőteljesebb formája. A düh képezi a benned izzó tűz központját, amelybe időről-időre belehajítod lángoló reményeidet, álmaidat és vágyaidat, olykor még a véletlenségből vagy igaz szerelemből világra hozott gyermekeidet is, akik alkalomadtán úgy hazavágtak, hogy magadban a gyámügyhöz fohászkodtál, szálljon már ki, és gondatlanság vádjával szabadítson meg végre tőlük. A düh, amelytől elönti a szemed a vér, ahányszor csak nem mennél bele valamibe, de senki nem hallgat rád. A düh, amelytől hamarosan tűzbe borulnak a vallási szentélyek, ahonnan kizártak vagy elzavartak téged, mert nekik a havi véred, basszák meg, nem halal. A düh, amelytől lángra kapnak a parlamenti fapadok, az ügyeid és az életed ellen összeesküdött számtalan dosszié és akta. A düh, amelytől fellobbannak a szeretők vagy férjek patriarchátustól, politikától és pornográfiától eltorzult, nyársra húzott koponyái.

Gondolj csak bele: Zajdelnek igaza van. Ideje felhagyni a kemény, a duzzadó, meredező, erekcióban lévő dolgok megkívánásával. Ha válaszképp elzárod ezek elől szélsőségesen kizsákmányolt vulvádat – legérzékenyebb központodat, egyúttal a világ központját –, azzal tényleges hatással lehetsz bolygónk további sorsára.

Talán ennek a tettnek köszönhetően, amelyet mostantól kezdve ebben a regényben ELREKESZTÉSNEK nevezünk, temeted el mindazt, ami éjjel-nappal megerőszakolt Anyánk életét emészti, azt, ami a tűrőképessége határáig alázott szajhává teszi őt: a szénbányákat, olajfinomítókat, hőerőműveket, a mérgező gázkibocsátást, a szar apoteózisát. A pornóipart, ahol csak az erekció számít. Naná, hogy metaforikusan is. Ami mered, és nem az, ami elsimul. Most, hála Neked, elpusztulhat végre, ami erekcióban van, és megszülethet, ami nedves, érzékeny, rugalmas és lágy. Ha legalább via vagina megtagadod a részvételt a játékban, amelyben amúgy sem nyersz soha. És nem is veszítesz, mert örökké cserére várva fogsz kuporogni a kispadon.

Te, aki olyan, vagy majdnem olyan vagy, mint én, mint az anyám, a nagyanyám, dédanyám vagy a nővérem – akim nincs, de azzá válsz, ha emlékezteted magad arra, hogy a biológiain kívül az egyes számú anyád a Földanya –, Te vagy ennek a történetnek az igazi hősnője, habár név szerint nem ismered föl magad benne, ahogy én sem.

Vajon Te leszel-e az, aki úgy dönt, hogy véget vet mindennek? Bármilyen árat is kell majd fizetned érte?

I.
ANNA SZAJBEL
MEGŐRÜLÉSÉNEK
TÖRTÉNETE

A tűzdühről,
ami néha előérzetnek bizonyul

A négyszög alakú főtéren, amelyet a mutatós polgárházak tetői fölé magasodó templomtornyok és a tekintélyes, gazdagon díszített városháza szegélyeznek, régimódi ruhákba öltözött férfiak és nők járnak-kelnek. A nők bokáig érő, bő szoknyában, fehér, nyaknál ráncolt, hímzett, buggyos, selyemmel kivarrt ujjú blúzban, a férfiak, akiknek nadrágszára vagy túl hosszúra nyúlik – ezt díszcsattal záródó cipőbe tűrik be –, vagy nagyon is kurta, és látni engedi a harisnyába szorított lábikrákat, ünneplős ingben, mellényben, kaftánban vannak, fejüket díszes kalap fedi. A gazdag polgárok háromszintes házainak árnyékában, amelyekben a raktárak holland mintára a felső emeleteket foglalják el, és amelyeket szép, piros tetőcseréppel fedtek – a galambok és a verebek hosszú órákon át, békésen üldögélnek itt –, a macskakővel kirakott, kanyargós utcákon macskák vonultak lustán a vásártér irányába, hogy a hentespultok környékén koncot szerezzenek.

A teret betöltő zsivajban és a baromfival, mintás szövettel, szárított hússal és a szállítás közben folyton kilöttyenő, a járókelőket tejjel összefröcskölő kannákkal túlzsúfolt szekereken újabb és újabb hullámokban érkező embertömegben semmi nem utalt arra, hogy a városban bármi szokatlan történne.

Nyugtalanító volt azonban, hogy egy átlagos piaci naphoz képest milyen sok őrosztag vonult ki a főtérre.

Hirtelen az összes templom harangja megkondult. Nem összhangban zendültek fel, ami fokozta a feszültséget, mert ékként hasítottak bele az átlagos hétköznapi nyugalomba.

A harangozás megkezdésével egyidőben a lovasőrség sürgetésére a tömeg szétnyílt, és kétoldalt sorba rendeződött. A két sorfal között vonuló fehérszemélyek úgy kéttucatnyian lehettek. Bár hőség volt, őket csontjuk velejéig átjárta a fagy. Teljesen meztelenek voltak, nyakukban nagy bűnbánati kereszt. Fejük tarra borotválva, hamuval beszórva. Kísérteteknek tűntek. Háborúból megtérő élőhalottaknak. Sután csoszogtak, bizonytalanul botladoztak, mert a lábujjaikat szétzúzták vagy eltörték. Kezük ujjai is hasonló állapotban voltak – tehetetlenül lógtak, mintha csak vérrel összemaszatolt bőrük tartotta volna egyben őket. Némelyik nő a szülőcsatornájából vérzett, s volt, akinek összevagdalt melléből vagy éles eszközökkel felhasogatott testrészeiből szivárgott a vér.

A tömeg átkokat szórt rájuk, és lócitrommal dobálta meg őket – ebből a főtéren, kiváltképp piacnapon, akadt bőven. Főleg a férfiak hajigáltak, az asszonynép inkább az ég felé fordította tekintetét, mintha onnan várna segítséget, vagy lesütötte szemét, a földre meredt – ki tudja, talán szégyenkezve vagy bűntudatosan, esetleg valami más okból.

Egy anyóka, aki éppen saját készítésű gyomorkeserűjét ajánlgatta valakinek, háromszor is keresztet rajzolt a homlokára; a saját termékeiket – keverőtálakat, bödönöket, cserépkanalakat – kínáló fazekasok pedig a gyalázkodó szenteskedők szidalmait kísérve, edényeiket merőkanalakkal döngetve csaptak macskazene-kakofóniát. Csak az egzotikus madarakat, kanárit, papagájt és gazdag díszítésű ezüst szelencékben illatszereket árusító külföldi árusok követték tekintetükkel hitetlenkedve, aggodalmasan a gyászos vonulást.

A menetet aranyhímzéssel és drágakövekkel dúsan kivarrt köntösbe öltözött püspökök csoportja zárta, akik ügyeltek rá, nehogy egyetlen nőszemély is kereket oldhasson. A két elöl haladó asszony lépdelt a legmagabiztosabban. Fejüket büszkén magasra emelték.

Közvetlenül a Mérlegház mellett egy építmény állta el a nők útját, amelynek rendeltetését ekkor még nem ismerhették. Vörös téglából épült, nyolc láb magas volt, olyan alacsony rézajtóval, hogy szinte csak kétrét görnyedve, földig hajolva lehetett bejutni a belsejébe. Tető helyett fölül szalma fedte, amelyre aprófát és deszkákat halmoztak.

Csak amikor már mindnyájukat behajtották az építmény belsejébe, látták meg azt, ami megerősítette a városban rég elterjedt pletykát: a fedél alatti rostélyt.

Néhányan, akik a máglyahalál helyett lefejezésért rimánkodtak, részesültek e kegyben. A hóhér intett nekik, hogy hajtsák fejüket a tönkökre – pontosan annyi tönköt készítettek oda, ahány asszonyszemélyt a kemencéhez tereltek. Talán tízen, de lehet, hogy tizenketten voltak, mindenesetre kevesebb mint a felük élt a kiváltsággal. A többiek, az élen haladó kettővel együtt, az élve elégetést választották.

Amikor az építmény ajtaját bezárták, a rostélyon pedig felülről tüzet gyújtottak, a nők – ezt a kintiek közül senki nem látta – testükből halmot képezve feküdtek egymásra, és olyan szorosan simultak össze, hogy egy szalmaszál sem fért volna közéjük.

Mielőtt fellobbant volna a láng, ők finoman mozogni kezdtek egymáson, oly jelentéktelen rezdülésekkel, mint a falevelek az épp csak libbenő tavaszi szellőben. És minden saját moccanás meghozta a rajta fekvő társnő kedvét a mozdulat átvételére, s mintha ezek az észrevétlen, de érezhető remegések egész lavinát idéztek volna elő. Aztán ebben a mozdulatlanságban, ami mégiscsak mozgás volt, valahol ennek a tömör organizmusnak, ennek az egységnek a belsejében olyan szikra pattant ki, hogy a halál pillanatában kirobbant belőlük a tűz, és felizzott a kéj.

Úgy tűnt, tudják, mit csinálnak. Amikor a lángnyelvek a talpukat és a hajukat nyaldosták, ők nyugodtak maradtak, hiszen már nem voltak azonosak a testükkel – mintha leváltak volna saját porhüvelyükről. Bár halott, elhamvadt testben, de éltek.

Amikor az őrség három fertályóra múltán kinyitotta az ajtót, és megállapította, hogy mindnyájan halottak, hirtelen óriási szél kerekedett, amely az összes hamut kirepítette a kemencéből.

A főtéri tanúk között volt, aki orrát-száját takargatta, nehogy az egyház által kiátkozott nőszemélyek hamvai az orrába vagy szájába jussanak, de a kemence közelében olyanok is akadtak, akik szándékosan szippantották be a hamut, mintha magukba kívánták volna fogadni mindazt, ami történt.

2025-öt írunk.

Szajbel füsttől fuldokolva, hamut köpködve ébredt álmából. Bár nyilvánvalóan csak az érzékei játszottak vele, mégis belekotort ujjával a szájába, hogy meggyőződjön róla: torkának falát nem ülte meg a korom. Egész nap érezni fogja a rossz ízt a szájában, a maró füstöt az orrában. És hozzá a szagot. Az égő emberi hús bűzét…

A szaglási-ízlelési tapasztalaton kívül kisvártatva az is feltűnt neki, hogy megint ég a talpa. Ki nem állhatta ezeket az álmokat, amelyek után fáklyaként lángolt belülről. Mintha tűz lobogott volna benne, amit aztán egész nap nem tudott eloltani semmivel. Sem veszekedéssel, sem botránykeltéssel. Sem otthon, sem a munkahelyén. Sem a postahivatalban, ahová kizárólag azért jár, hogy előadja kedvenc műsorszámát, vagyis hogy cirkuszt rendezzen amiatt, ami álmában valaki mással történt meg. Előcibálja a kisablaknál műselyem blúzban üldögélő csinibabát. A csöndes, kibaszott kisegeret, aki meglapul az íróasztal mögött, és abban reménykedik, hogy sikerül elbújnia a Szajbel-félék elől. De nem sikerül. Szajbel vad elégtétellel képzelte maga elé a postai látogatás egymást követő jeleneteit. Kivel is kezdje a táncot? És ki táncol ma vele? Vajon az ablak mögötti hölgyike megint nem bírja majd, és elpityeredik? Segítségül hívja-e a hivatalvezetőnőt? Bárcsak! Ez esetben Szajbelnek lehetősége nyílna szabadjára engedni a benne tomboló dühöt, mert a főnökasszony az, aki a leginkább az idegeire megy. A jámborságával. A béketűrésével. A bólogatásával és a bocsánatkéréseivel. Ahogy a férfiak mondják: a megfektethetőségével.

Szajbel ezt utálja a legjobban. Ez végképp kicsapja nála a biztosítékot. Minél szolgalelkűbb a vezetőnő, annál jobban legorombítja. Aztán majd bekapcsolódik valaki a sorban állók közül – Szajbel évek tapasztalatával a háta mögött kívülről fújja a forgatókönyvet. Őt is legorombítja. Kicsörtet, bevágja maga mögött az ajtót, és teli torokból ordítja: „Ez itt a huszonegyedik század! Dugjátok fel magatoknak a tizenkilencedik századi tértivevényeiteket!”

Ekkor fog megkönnyebbülni. Legalábbis egy időre. Szerencsére Bartek otthon van. Tehát van még valaki, akin átgázolhat aznap. Ha Bartek megkéri, hogy mossa le, szó nélkül megteszi, mint mindig; nyeli vissza a mérget, hisz mégsem sózhat oda egy fogyatékosnak; aztán végre felkap egy kést vagy egy villát, vagy legalább egy jól kihegyezett ceruzát. És csak ha már kiserkent a vér, akkor érzi újra egyenesben magát.

Egy ilyen álom után a benne lüktető düh vérvörös színű. Olyan, mint egy hatalmas tűzgömb, amely a lejtőn lefelé gurulva egyre észvesztőbb lendületet vesz. Az a mohó gömb felfal minden finomságot és érzékenységet.

„Ajaj, asszem, Szajbel elnöknőnek megjött” – hallja majd a megjegyzést, amiért, ha tehetné, menten kirúgná az illetőt. De másképp fog bosszút állni. Végül is itt ő osztja a lapokat. Mindig is érezte, hogy elég, ha gyufát tartanak oda hozzá, és ő úgy belobban, hogy aztán égnek a hegyek, égnek az erdők. És égni fog mindenki, akit akkor az útjában talál.

Mi több, egyszerűen imádja azt a pillanatot. És hogy mások megszenvedik… hát, ez van. Ő is szenved mások miatt. De csakis a talpától a feje búbjáig perzselő tűzben érzi, hogy nincs egyedül. Mintha ez a tűzdüh létesítene kapcsolatot közte és a kemencében elégetettek között.

A pepita mintáról, az oliguriáról
és a növénytermesztés különböző
módozatairól

Nem állhatsz egy hatalmas, NEMZETI olajipari vállalat élén, ha a lábad között bolyhos állatkát – mosómedvét, hódot, menyétet vagy baglyot – tartasz. Akkor sem állhatsz egy hatalmas olajipari vállalat élén, ha a lábad között atavisztikus puna, hüvely, vadzsájna, vagy egy akermani puszta méretű pina van.

Ahhoz, hogy magunkhoz ragadjuk az irányítást (ismételjük meg még egyszer a frázist:) „egy hatalmas állami olajipari vállalatnál”, amelynek a logója egy madár – nem is akármilyen madár, hanem aminek a Római Birodalom császárai, Nagy Károly, a Német Nemzet Szent Római Birodalmának uralkodói és még a Habsburg-dinasztia is tisztelte a fajtáját, hogy a modern Németországgal, Oroszországgal, az Egyesült Államokkal és… nos, Lengyelországgal folytassuk a sort – egy sasnak kell a lábunk között lennie. Az a legjobb, ha fehér, mert egy olyan országban, ahol az olajipari vállalat jelképe megegyezik a nemzetével, egy fekete madár az alsógatyában nem sok jót, és végképp nem nagy jövőt ígér. A fekete madarak tulajdonosai, akikre annyira bukik a nők többsége az összes földrajzi körön, a lengyel nemzet reprezentánsai szerint a hiányzó láncszemek Darwin elméletében, ami Lengyelországban nem kelt nagyobb lelkesedést. Nem úgy, mint a gatyókba, boxeralsókba vagy sortokba telepített fehér madár, amely a lengyel piac valamennyi szegmensében a hatalmat legitimálja.

Térjünk vissza újra ad vaginam. A női nemet képviselő kedves, bundás kis állatkák a férfiakat megtestesítő ragadozó madárral folytatott versengésben mindenképp alulmaradnak. A gatyókban, boxeralsókban vagy sortokban rejtőző testületi madárfélére kívülről még egy további, élre vasalt öltönynadrágból álló réteg borul, ennek ára, különösen az olyané, amilyet a leggazdagabb Varsó környéki kertvárosokban, főként Podkowa Leśnában lakó leggazdagabb lengyelek viselnek, egy néhány éves középkategóriás autó árával vagy a Kongói Demokratikus Köztársaságban élő húsz család éves megélhetési költségével vetekszik. Tekintsük meg az anyagokat, amelyekből ezeket az öltönyöket varrták, továbbá a kissing buttonst – a mandzsettákon csókolódzó gombocskákat –, a gazdagok titkos attribútumait! Például a pepita vagy csíkos szövetmintát, amit az establishment és értelmiségi elit választ, amely a kertvárosokat népesíti be – a helyeket, amelyeket a gazdagok vettek el a gazdagok részére a természettől, hogy a szegényekkel ellentétben nekik ne kelljen belélegezniük az ipari forradalom melléktermékeit. A helyeket, ahol az erdőt azért vágták ki, hogy a kiválasztottak részére lakóterületeket tervezzenek, Picsaljától és Baszvölgytől távol, ahol a kurvák, perverzek, tolvajok és elmebetegek élnek.

A pepita, amit a plebsz hord, mint például a baszvölgyiek, az nem is pepita, hanem csak közönséges kockás. A különbség első pillantásra szembetűnik: a négyzetminta a zakók vállánál, valamint a nadrágok szélvarrásánál sosem fut össze, a vonalak nem érnek egymásba, mint az elit pepita esetében, és az öltönyökre tekintők ahelyett, hogy az elegáns szabásból áradó nyugalom és disztingvált derű érzését tapasztalnák meg, csak csalódást, káoszt és zavart éreznek. A pepita viselet kizárólag a kertvárosok lakóinak áll jól.

Ugyanez a helyzet a csíkos mintával. Baszvölgyben első ránézésre is látszik, hogy a ruhát egyetlen szövetdarabból kanyarították ki, miközben a nagy üzlet (élén az olajkonszern) képviselte elit, valamint az úgynevezett „in-teli-genny-cia” világában egy öltönyre átlag öt méterrel több anyagot szánnak. Azért, hogy a sávok egymásba fussanak. Azért, hogy ennek az egymásba futásnak az eredményeként minden öltönyviselő elégedettnek és magabiztosnak érezze magát. Mintha ezeknek a csíkoknak, ezeknek a gabardin hosszúsági és szélességi köröknek az egybefutása szavatolná a világot egyben és viszonylagos rendben tartó titkos energiák áramlását.

A fent említett in-teli-genny-cia (ne keverjük össze a közönséges intelligenciával!), amely Lengyelország kertvárosainak crème de la crème-jét, Podkowa Leśnát népesíti be, a tökéletesre szabott öltözékeken (illetve az ugyancsak borsos árú, márkás tréningruhákon) kívül még valamivel dicsekedhet: kivételes demográfiai státuszával, azaz a kultúra és a művészet világából ismert személyiségek egyenesen hihetetlen négyzetméterenkénti számával! Nem beszélve a helyi kulturális életet szervező Katolikus Értelmiségi Klubról. Pávákkal a templom előkertjében, beatmisékkel a múltjában.

„Hölgyeim és Uraim, képzeljék csak el, hogy a családjuk szomszédja balról egy ismert írónő, jobbról Lengyelország legkiválóbb színházi rendezője, sőt, mosogatás közben a konyhaablakból egyenesen egy jógázó filmcsillagra látnak rá, és a politikusra, aki feleségét és gyermekeit hagyta el érte. Hát nem fantasztikus, mennyi híresség fér el ilyen kis területen?” Nem csoda, hogy az így reklámozott Podkowa Leśnának sok kongresszuson, vagy sima baráti beszélgetések keretében is egyre több ellensége akad!

Ugyanez a Podkowa a katolikusok, művészek és üzletemberek nagy számán kívül azzal is eldicsekedhet, hogy köbcentiméterre itt a legnagyobb az ősök könyvtáraiból örökölt (többnyire poros) könyvek, és négyzetcentiméterre a festmények mennyisége! A képeké, amelyek ősapáról ükapára öröklődtek – akik ráadásul igazi lengyelek voltak, egyetlen cseppnyi idegen vér sem keveredett beléjük! Ősapáról ükapára hazafiak voltak. Az említett képek gyakran ábrázolnak lovakat. Lovak a forrásnál, lovak a csatamezőn, lovak, amint felkelők arcát nyaldossák, lovak a vásárban, lovak a naplementében, lovak, a háttérben más lovakkal; mintha az egész országot, s nyomában az egész nemzetet lóvá változtatták – nem pedig lóvá tették – volna. Szerencsére a festményeken a lovakat időnként felváltja valami kisírt szemű nő, aki háborúba küldi a fiát, mint lovat a mészárszékre. Hogy lóháton harcoljon, és életét áldozza a sasért. A történelem már csak ilyen. Olyan az in-teli-genny-cia, amilyen festményreprodukciók lógnak a falain. A családok történelmi narratívához való vonzódását, amelyhez az útlevelet Kossak paripái és Grottger lengyel anyái jelentik a falakon, az üzleti elit esetében a modernista bútorok helyettesítik. A modernista szék, a modernista villa, a modernista kert, sőt a modernistára stilizált vécékagyló.

Az oliguriával, hüvelyszárazsággal, valamint bipoláris zavarral küzdő Anna Szajbel hat éve lakott rokkant férjével Podkowa Leśnában, amióta a nagy nemzeti olajvállalat élére került. Az első években meghasadt lélekkel élt az ősök portréi (nem a saját mszczonówi ősei, csupán a Desa régiségboltban megvásároltak) és a bútoraiban megtestesülő modernizmus között. Végül azonban az elnöki munkakör átvételét követően a dizájnra voksolt, és a nem saját ősök képeit a nippjeikkel együtt (szintén a Desából) felvitte a padlásra, letakarta egy ugyancsak a kvázi ősöktől származó százéves Kurpie-vidéki népi szőttessel, és rájuk fordította a kulcsot. Így az ősök (mármint a desások) identitásának használata helyett inkább a középosztály lengyel mítoszát választotta, és kezdett úgy tenni, mintha modern, a történelmi kontextussal szakító személyiség lenne, és – legalábbis a dizájnt illetően – az „itt és most” felé fordulna.

Egyébként nem sok dolog aggasztotta életében, mert az, ahogy mondani szokták, successful volt. A gondot a derék alatt béna férj, valamint az évente kétszer, karácsonykor és húsvétkor látogatóba érkező szülők jelentették, akik a helyileg közeli, de mentálisan és kulturálisan nagyon is távol eső Mszczonówban laktak. Már maga a hely neve is nehezen levetkőzhető asszociációkat kelt, hát még, ha onnan is származol! A szülők nem valami divatosan öltöztek: az anyja pepita kosztümöt hordott (csókolódzó gombok nélkül), az apja turkálóból származó, vádlin pumamintás melegítőt, olyan leharcoltat, mintha egy puma szájából húzták volna elő. Egyedül a templom kapcsolta őket Podkowához, ahol éppúgy imádkoztak, és ugyanazokat a szép és érzelgős dalokat fújták, mint Mszczonówban.

Szajbel mindig arra kérte őket, hogy késő este érkezzenek. Így szerette volna elkerülni a kíváncsiskodó szomszédokat, akik nem voltak hozzászokva az efféle extravagáns öltözködési szokásokhoz. Ilyenkor borzalmasan érezte magát, és önmagát vádolta a kertvárosi valóság és a nagy nemzeti konszern által rákényszerített felszínességért. Azzal, hogy rejtegette szüleit a szomszédok tekintete elől, egyrészt a saját úgynevezett „imázsát” védte, másrészt bosszút állt rajtuk, mert bár havonta jelentős összegekkel finanszírozta az úgynevezett életüket, még így sem voltak képesek emberi módon felöltözni és kinézni. Következésképpen ahelyett, hogy együtt megtekintették volna a fővárost – ahová, hogy ne kelljen beszívni a nitrogén- és kén-oxidokat meg a szmogot, a leggazdagabbak részére tervezett, fizetős légi alagúton keresztül járt be dolgozni – vagy Mazóvia gyöngyszemét, Podkowát, a szülők láthatatlanok maradtak, és árnyékként barangoltak a házában, amelyet Anna a vállalat elnöki posztjának átvételekor szerencsére magas fallal keríttetett körül. A szülők kérésére, hogy vinné be őket magával a munkába, vagy legalább a helyi érdekű vasutat használhassák, Szajbel idegesen válaszolt:

– Mami, minek nektek Varsó?! Ott nem kap levegőt az ember! Itt, Podkowában a legtisztább a levegő egész Lengyelországban. Itt jódot lélegzel be. Még többet is, mint a Balti-tengernél, mert a mi jódunkat kizárólag Podkowa Leśna lakói részére, finn morénán átszűrve állítja elő egy kispályányi méretű speciális légionizáló berendezés.

– Miféle baromságokat beszélsz, kicsim? – vág közbe lánya előadásába illetlenül az apa. – Jód csak a tengernél fordul elő.

– Ha van pénzed, akkor nem. A vállalat, aminek dolgozom, az egyház bankszámlájának feltöltése mellett jókora tőkét fektetett a klíma rendbetételébe is. Személy szerint nem hiszek ebben a hülyeségben, különben is mit érdekel engem a globális felmelegedés, amíg ilyen jó itt.

– Na de kicsim, nem csak mi élünk ezen a bolygón, én biztosan nem így neveltelek – szólal meg az anya, aki egyre kétségbeesettebb. – Téged tényleg nem érdekel a jéghegyek olvadása, a brazíliai tűzvészek, a fajok kipusztulása, a rozmárok és fókák meg a cuki kis pingvinek szenvedése? – kérdezgeti, nem akarja feladni.

– Mindenkinek megvan a maga rémálma, félelme, problémája. A tietek a globális felmelegedés és a pingvinek kínjai, az enyém pedig a tolókocsis férjem, akinek úgy kell kitörölnöm a fenekét, mint egy kisbabának. Ráadásul a plébánossal is együtt kell vacsoráznom, mert a férjem megtért. Egyszer csak úgy érezte, hogy jót tesznek neki az Istenről szóló beszélgetések. Ez nem elég? Hagyjatok már békén! Ne gyötörjetek sem engem, sem magatokat olyan problémákkal, amikhez nincs közvetlenül közünk.

– De talán mégiscsak van, hiszen te magad mondtad, hogy a vállalatod alapokat hozott létre a bolygó megmentése érdekében – akadékoskodik az apa.

– A vállalatom félt ujjat húzni a környezetvédőkkel. A zöldek nem hagytak békén. Feljelentéseket írogattak az Uniónak, Dániának és Svédországnak. A németek leszarták, nekik ott a Nord Streamjük, de a vikingek darabokra szaggattak volna. Éppen ezért tesztelünk itt, Podkowában modern megoldásokat. Mesterséges jódot állítottunk elő, ami állítólag még egészségesebb is a tengermellékinél, Finnországból hozattunk morénát, amit liofilizálási eljárásnak vetettünk alá, és ez a szárított moréna végzi el a kiegészítő levegőszűrésünket; ezért nagyon kérlek, ahelyett, hogy összevissza hablatyolnátok a bolygó haláláról, koncentráljatok a saját egészségetekre, és lélegezzetek, mert ilyen mikroklímát Lengyelországban másutt nem találtok, és ki tudja, hogy a Feketeerdőn kívül van-e még bárhol ilyen.

– Hát arra a sorozatra, a Feketeerdei klinikára, emlékszel-e? – szól közbe az apa.

Szajbel titokban, nehogy szülei észrevegyék, az éjszakai adag lítiumáért nyúl, mert tudja, ha most nem veszi be, súlyos érzelmi bántalmazásban fogja részesíteni őket. Az apja ostobasága fellobbantja benne a lángot, amitől nemcsak a ház ég le mindjárt, de a kerti fészer meg a kutyaólak is, ahol a két rottweilert tartja. Szajbel a leginkább azzal nem tud megbékélni, hogy az apja folyton igénytelen, a családjuk által tulajdonképpen kedvelt sorozatokra hivatkozik; azt viszont egyetlen másik társaság sem képes felfogni, hogy miért van az, hogy ha megkérdezik tőle, hogy a címben szereplő szavakon kívül létezik-e bármiféle alapja az összevetésnek, az apja olyasvalakinek bizonyul, aki a sorozatnak kizárólag a címét ismeri, és gyakran még azt is kiforgatja.

Tulajdonképpen ahányszor csak feltette magának a kérdést, hogy miért épített falat maga és a hozzátartozói közé, pontosan erre gondolt: az apja butaságára meg az anyja egytémájúságára, akinek a gondolatai csakis a hobbikertje, és annak a következő megmérettetésre, illetve a következő évszakra való felkészítése körül forogtak.

Amikor a költözés utáni évben meghívta őket a podkowaiak legnagyobb, a háború óta évente megrendezett ünnepére, a Nyílt Kertek fesztiválra, az anyja mindenkinek, akinek ellátogatott a kertjébe, azt javasolta, hogy tervezze át a területet az ő hobbikertje mintájára, amelyet be is mutatott, előkapva a táskájából a „Lengyel Kertművelő” című folyóiratot, benne az interjúval az ő mszczonówi édenéről. Szajbel ezt követően egy éven keresztül nem mutatkozott a városkában, online intézte a vásárlásait, és az orrát sem dugta ki a saját, egy helyi tájépítész által tökéletesen modernné felújított kertjéből. Gyönyörű autójával természetesen pirkadatkor indult munkába, és besötétedés után tért vissza, nehogy bárki meglássa. Ekkora szégyen volt ez. Mszczonów szégyenbe hozta őt a gazdag kulturális hagyományokkal rendelkező kertváros előtt.

Szajbel anyja idegesen sétálgat a lánya kertjében, amit kezdetben, Anna Podkowába költözésekor ő maga tervezett. Tudta, hogyan kell csinálni, végül is tíz éven keresztül, 2009 és 2019 között az ő hobbikertje nyerte a Mszczonów legszebb kertjei számára kiírt versenyeket.

Gyerekként persze Szajbel is szerette szülei évelőkben tobzódó telkét a csinosan elkerített, ringlók és cseresznyefák uralta minigyümölcsössel, de aztán belátta, hogy a mszczonówi telket és a podkowai kerteket szakadéknál is több választja el egymástól. Olyan volt ez, mint a Római Birodalom keleti és nyugati részre szakadása. Míg a mszczonówi ízlés szerint szervezett természetet duzzadó bazsarózsák, dáliák és lángvirágok árasztották el, helyenként megtűzdelve a péniszként meredező kardvirágokkal, a podkowai kertekben, amelyeket a lakosok évente egyszer oly szívesen megosztottak az érdeklődőkkel (a csecsen migránsok Podkowától nem messze elhelyezkedő táborának lakóit kivéve), a prímet a hűs helyek királynőinek, az árnyliliomoknak összes látványos változata vitte, valamint az azáleák és a rododendronok, amelyek szépsége a Lengyel Tudományos Akadémia powsini botanikus kertjében bemutatott példányokéval vetekedett. Ezek az árnyliliomok és rododendronok nem hasonlítottak a mszczonówi ágyásokban neveltekre. Podkowában a rododendronok olyan gigásziak és kövérek voltak, mint az elefántok! Az árnyék királynői pedig a legrosszabb esetben is a Blue Elf fajtáival indultak és a gyűjtői példányokkal folytatódtak, amelyek ára sokszor a mszczonówi internetes portálon, a mszczonowitelektulajdonos.pl-en eladásra meghirdetett hobbikertek árával vetekedett.

Már a növények termesztésében is fontos különbség mutatkozott. Szajbel szülővárosában a növényeket magról vagy palántáról nevelték, aztán ezek a növényi egyedek az adott családnál a kertben, a teraszon vagy az erkélyen töltötték gyermek- és ifjúkorukat, életük őszét és telét – míg a kertek városában, Podkowában a fejlődésük leghatékonyabb szakaszában ültették ki őket. Ugyanis fontosabb volt a villámcsapás-szerű vizuális hatás, mint magának a nevelésnek a folyamata – a big wow fontosabb volt, mint a bonyolult termesztés titkai és az úgynevezett hozzáértő kéz birtoklása. Itt többet számított a pénzhez értő kéz, ezért a podkowaiak meg tudták fizetni akár Lengyelország leggyönyörűbb példányait is.

– Anulkám, hol vannak azok a szép szalmagyopárok és salamonpecsétek, amiket elültettem neked? Egyet sem látok itt nálad a mi növényeink közül. Hát a labdarózsa? Hol van? Tényleg minden kipusztult?

Szajbel olyan görcsösen szorítja össze és feszíti meg a lábujjait, hogy már fáj. A módszert egy részvénytársaságnál töltött évek során tanulta meg. Miként titkold el, hogy született ostoba tárgyalópartnered már falhoz szorított, amit inkább kidöntenél magad mögött, csak ne kelljen tovább nézned az ellenfeledet. Inkább lepje el szemedet a vörös köd. Csak ne kínozzon tovább arcának gondolkodást nem tükröző látványával. Csak ki ne üssön. Tehát ilyenkor ahelyett, hogy kezedet ökölbe szorítanád, ami gyilkos indulatodat azonnal leleplezné, a lábujjaidat teljes erőből összenyomorítva begyűröd a talpad alá. A gyakorlatot szűk, szorító tűsarkúkban nem könnyű végrehajtani, de (Szajbel tudja ezt, ha nem tudná, ma nem állna a nemzeti olajvállalat élén) nem lehetetlen.

– Aha, minden, mami, minden. Ez a talaj nem olyan… annyiszor mondtam már ezt.

Az összeszorított lábujjakból kisugárzó fájdalom olyan erős, hogy Szajbel végre mélyebbeket lélegzik, mintha orrával mindjárt jókora csíkot készülne felszippantani. A fájdalomból kibontakozó önfegyelembe a Mszczonówi Anya mantrája hasít bele:

– Hozathattunk volna földet Mszczonówból. Annyiszor ajánlottam már ezt…

Szajbel a nyelvébe harap – csak ki ne törjön belőle, oda ne pörkölje, hogy Mszczonów az Mszczonów, Podkowa viszont a kertek városa, és hogy a telek nem ugyanaz, mint a kert. Meg hogy a költözés után valamelyik éjjel sajátkezűleg kellett kiszaggatnia az egészet a földből, és kibasznia a komposztra, hogy elültethesse azt, amit itt, a kertvárosi közösségben szoktak. És? Talán könnyű volt megtenni? Kitépni magából Mszczonówot és a nem külföldi vakációkon, hanem a szülők, korábban a nagyszülők telkén eltöltött gyermekkor gyökereit? „Fájt, mami. Fájt, mintha valaki egyszer csak beverte volna hátulról, és eltévesztette volna a lyukat.” De ezt nem mondhatja meg nekik, mert a lelke mélyén tudja, hogy ez megölné az anyját és az apját. Mintha lekapná szülei hálószobájának a faláról II. János Pál portréját, és az arcára pisálna.

Így hát újfent hazudik, ugyanarról, immár hatodik éve egyfolytában, és minden alkalommal rájön, milyen hálátlan szuka is ő, aki csakis az ilyen ravaszkodásoknak köszönhetően jutott fel oda, ahová feljutott. No meg számítással. És az emberek megfigyelésével. Szajbel legerősebb pontja a környezete játszmáiban való jártasság volt. Ezerfajta játszmát ismert, de csak azokat játszotta, amelyek az adott pillanatban folytak, méghozzá úgy, hogy néha ő nyert, máskor hagyott másokat nyerni. Képes volt felmérni, mikor kit kell engednie győzni annak érdekében, hogy kielégüljön a vállalati kollégák – a kolléganők a szakmában továbbra is kisebbséget képeztek – vagy az üzleti partnerek hiúsága. A menedzsment szintjén még Lengyelországon kívül sem lehetett nőkkel találkozni; ők ugyanis már régóta szívesen fűrészelgették az ágat, amelyen Szajbel üldögélt, és a Földanya meg a környezetvédelem érdekében folytatott harc nevében követelték az olajfúrások és a kőolajfinomítók fejlesztésének teljes betiltását.

A szalmagyopárokról, salamonpecsétekről
és a halottak komposztálásáról

Szajbel úgyanúgy viszonyult a Földanyához, mint a saját édesanyjához. Az életen kívül semmit nem köszönt neki. Mindkettőjük után mindent korrigálni és ellenőrizni kellett, mert enélkül maradéktalanul magukba szippantották volna. Indáikkal betekerték, gyökereikkel bebörtönözték. Szajbel örült, hogy sikerült nem létesítenie velük semmiféle kapcsolatot. Ez volt biztonságos. És észszerű. Hogyan bízhatnánk meg valakiben, aki kiszámíthatatlan? Aki nem képes kordában tartani az érzelmeit, bőg a szappanoperákon, rikácsol a telefonkagylóban, vagy – mint a Föld – folyamatosan árvizekkel, tűzvészekkel, világjárványokkal rémítget? Ezért sokféleképp harcolt mindkét anyja ellen, és magasról lenézte őket.

És mivel képtelen volt elviselni azt, amit nem irányíthatott, Szajbel megszakította kapcsolatát a Földdel. Nem hitt az erőforrásaiban, úgy tartotta, azért vannak, hogy kiaknázzák őket, a környezetvédők szemrehányásaira pedig vállalati kollégáit idézve durván azt felelte, hogy a Föld szereti, ha valaki időnként alaposan megrakja egy fúróval, és rendesen kilyuggatja – emiatt a sajtótalálkozókon és a szakági konferenciákon többször megszólták.

– Hiába hozatnátok ide földet, akkor sem maradnának meg a szalmagyopárok meg a salamonpecsétek. – Szajbel igyekszik összeszedni magát, megpróbálja elterelni figyelmét a talpa lángolásáról, ami egy pillanaton belül felgyújthat minden útjába kerülőt, kezdve a mszczonówi szülőkkel. – A speciális légszűrők nyomban kiszűrik ezeket annak érdekében, hogy Podkowából – hangsúlyozom: Podkowából, a kertek városából – eltüntessenek mindent, ami az ember által kifejlesztett természet számára túl közönségesnek, károsnak, gyomnak bizonyul.

Szajbel anyja sír. A szalmagyopár gyom? A salamonpecsét gyom? Gyomok a kardvirágok is, amelyeket „latinosan” gladióluszoknak neveznek? De megváltozott az ő lánya, de megváltozott, amióta nem jár haza cseresznyét enni a mszczonówi kertbe! Ők nem ilyennek nevelték. Igaza van a szomszédasszonynak. Varsó változtatta meg. Különcöt csinált belőle. Egy mutánst, akit nem tudni, ki és hol keltett ki, de nem ők voltak, az biztos. És ez a Podkowa is maga a fertő. A legrosszabb hely a világon. Nem moha, hanem romlás növi be. Pénzes szuszék és szószék. Még hogy egy templomnak ilyen kertje legyen! Papagájokkal, pávákkal? Ki látott ilyet? Ráadásul hogy néz ki egy kert lángvirágok nélkül? Dáliák nélkül? Mindenütt csak ezek a gigászi, műtrágyával meghajtott azáleák és havasszépék!

– Miféle szűrők, kislányom? Hát nincs fölöttünk semmi! Nem látni semmit! – az anya alig mer megszólalni, pedig majd szétveti a méreg.

– Égszínű transzparens szűrők, mami! A felhők, amiket a fejed fölött látsz, szintén nem valódiak, csak 3D-s illúziók egy ködfátyolszerűen vékony levegőszitára felhordva. Talán nem igaziak, viszont szebbek azoknál.

– Ugyan már, hülyeséget beszélsz, kicsim – szólal meg az apa, mivel lánya, az elnöknő először hivatkozott, legalábbis az apa véleménye szerint, absztrakt érvre. – Ha nem látsz valamit, akkor az nincs is. Ne mondj már ekkora marhaságokat!

Férjének az ügyben kifejtett álláspontja megerősíti Szajbel anyját abban, hogy higgyen magában és az értékrendjében.

– Aztán mondd már meg, Anulkám, hová temetitek el a halottakat? Hol van a temető?

Szajbel hallgat. Tudta, hogy ezt az alattomos, provokatív kérdést, ahogy minden évben, előbb-utóbb most is felteszik. Kezdetét veszi az erőpróba közte és a szülei között. Mindjárt újabb támadásba lendülnek az ő évek során aprólékosan megszervezett élete ellen.

– És hová fogod temetni Bartuśt, ha majd nem akar tovább a kerekesszéken furikázni, lenyel valami pirulákat, ráiszik egy üveg bort, és annyi lesz neki?

Tény: Podkowában nem temetik el a halottakat. A holttesteket fekete Lincolnon szállítják Varsóba, ahol a költői elnevezésű Hamu és gyémánt magánkrematóriumban hamvasztják el őket. Külön díj ellenében a hamuból gyémántot préselnek, amit visszaszolgáltatnak a hozzátartozóknak. Ilyen sors várta haláluk után a gazdagokat. A Podkowa külterületein, Owczarniában vagy Żółwinban letelepült szegényekre más post mortem valóság várt. Picsalján és Baszvölgyben – így nevezték a Podkowához tartozó, mégis isten háta mögötti településeket – másfajta törvények voltak érvényben. A kertek városának tehetősebb része által megszabott törvények. A szegények holttestét nem hamvasztották el, mindössze bedobták a Podkowa és Żółwin határában, közvetlenül a Jézus Krisztus szobor mögött lévő nagy komposztálóba. Dacára annak, hogy mit gondol róla elsőre az ember, ez a megoldás immanensen kapcsolódik a helyi életstílushoz, amelyben a társadalmi hierarchia csúcsán a gazdagok kertjei állnak. Az elhunytak feloszlást követő maradványaival trágyázzák a világszép azáleákat és rododendronokat azoknak a kertjében, akik ezért évente külön összeget fizetnek. Ezt komposztdíjnak hívják.

Nem volt értelme a földhözragadt mszczonówi szülőknek magyarázgatni ezt a halotti, más szempontból viszont nagyon is halhatatlan filozófiát. Tehát az előző évhez hasonlóan Szajbel úgy tett, mintha meg sem hallotta volna a provokációt. Felkísérte szüleit az emeleti vendégszobákhoz, szokás szerint megkérte őket, hogy ne vegyék le a cipőjüket – amit azoknak mégis muszáj volt megtenniük, mert törődtek a tölgypadló állapotával (amit Szajbel amúgy is rendszeresen felcsiszoltatott) –, és engedélyt adott rá, hogy újra bejárhassák a házat. Hogy lecsapjanak az összes apró hibára és hiányosságra.