Egy hétvége E bárónál

SZENVEDÉLYES ÉJSZAKÁK

NOVELLA EGY

EBONY OATEN

Tartalomjegyzék

Egy hétvége E bárónál

Fejezet 1

Fejezet 2

Fejezet 3

Fejezet 4

Fejezet 5

Fejezet 6

Fejezet 7

Fejezet 8

Ebony Oatenről

Egy hétvége E bárónál

Eredeti cím: Weekend at Baron E’s.

Szerző: Ebony Oaten

Copyright © 2026 Ebony Oaten

Minden jog fenntartva. A mű bármely részének reprodukálása előzetes engedély nélkül tilos.

Snow Goat Publishing

PO Box 2160

Rangeview 3132

Victoria, Ausztrália

Egy hétvége E bárónál

Hajnalban ment férjhez. Reggelre megözvegyült. És az egyetlen férfi, aki megmentheti, az, akihez semmi köze sem szabadna legyen.

Jane Bartholemew azt hitte, az idős báróval kötött érdekházassága egyszerű lesz — egy üzlet, egy cím, egy elviselhető élet. Arra azonban nem számított, hogy az esküvője utáni reggelen halva találja férjét — kezében még ott szorul a meghiúsult nászéjszaka néma bizonyítéka.

Most, hogy a félelmetes Lady Jardine csecsemő fiával, személyzetének egész hadseregével és rendíthetetlen meggyőződésével — miszerint minden őt illeti — megjelenik a kastélyban, Jane-nek csupán néhány napja van, hogy egyben tartsa a háztartást. Az egyetlen ember, aki közte és a teljes összeomlás között áll, Mr. Foote — a báró lenyűgözően rátermett, veszélyesen vonzó inasa —, aki tudja az igazságot, osztja a titkot, és már most aggasztóan közel van. Együtt kell fenntartaniuk egy lehetetlen látszatot: a halott férjnek csupán betegnek kell tűnnie, a háztartásnak lojálisnak, Jane-nek pedig esetleg várandósnak. Ám az anyja épp most állt elő egy olyan botrányszagú megoldással, amely mindkettőjüket tönkreteheti — vagy mindenkit megmenthet.

Miközben társadalmi korlátok, lehetetlen döntések és egy tiltott vonzalom feszültége vibrál köztük, vajon Jane képes-e túljárni egy könyörtelen riválisának eszén, megvédeni egy ártatlan emberekkel teli háztartást, és ellenállni az egyetlen férfinak, akit soha nem szabadna megkívánnia — mielőtt az igazság mindent romba dönt?

Fejezet 1

1816 nyara

A házasságkötési szertartás egyszerű és rövid volt. A menyasszonyt, Jane Bartholemew kisasszonyt, drága jó apja helyett William bácsikája vezette végig a padsorok között. Mama az első sorban ült, s zsebkendőjével időnként megtörölte nedves szemét.

A vőlegény, Ealing bárója, az egész ceremónia alatt ülve maradt.

Az eső súlyosan verte a templom cserepes tetejét, és csapkodta a színes üvegablakokat.

Jane csak akkor döbbent rá, amikor felé fordult, hogy egy kerekesszékben ül. Egy daliás inas állt mellette, készen arra, hogy segítségére legyen. Amikor elérkezett az anyakönyv aláírásának ideje, az inas tartotta a könyvet a gazdája elé, hogy az odafirkantsa reszkető kézjegyét.

Jane nem sok időt töltött férje arcának tanulmányozásával. Ahogy a férje sem sok időt töltött az övével. Sőt, korábban mindössze kétszer találkoztak, mindkét alkalommal szigorú felügyelet mellett, és egyszer sem állt fel a báró, hogy üdvözölje. Vajon képes egyáltalán járni? És ha nem, az vajon azt jelenti, hogy a házaságyban is segítségre szorul majd?

Jane elhessegette a gondolatot.

Amikor Jane aláírta az anyakönyvet, az inas ezt mondta: „Üdvözlöm a családban, Ealing báróné.”

A mosoly, amelyet hozzá intézett, meleg és szívélyes volt, mintha kárpótolni akarná férje félénkségéért. Vagy talán arról volt inkább szó, hogy az úr képtelen volt felemelni a fejét? Az egész szertartás alatt az ölébe bámult, mintha a rajta fekvő takaró rendkívüli érdeklődésre tartana számot.

Az esküvő utáni reggelin a férje semmit sem evett. A teából, amikor megérkezett elé, kortyolt ugyan, de a nagy része lecsurgott az állán. Ezt senki sem tette szóvá; mindenki szándékosan másfelé nézett.

A szerény reggeli után a báró birtokára indultak a férfi landaujában. Mama és Jane komornája, Abigail, egy másik kocsiban utazott mögöttük.

Két pompás pej ló prüszkölt és kaparta a földet, készen arra, hogy hazavigye őket. Az inas és a kocsis a landau két oldalán dolgozott, hogy a tetőt biztonságosan a helyére rögzítsék az eső ellen. Azután az inas szó szerint felemelte a bárót, beemelte az ülésére, eligazgatta rajta a takarókat, majd kezét nyújtotta Jane-nek, hogy felsegítse. A kocsis felült a bakra, és máris úton voltak Jane új élete felé.

Milyen különös, hogy az inas bent maradt a kocsiban, ahelyett hogy a neki kijelölt helyen hátul utazott volna. Mintha csak a gondolataiban olvasott volna, az inas megszólalt: „Bizonyára szokatlan ez az asszonynak. Ám a báró hajlamos arra, hogy a lehető legalkalmatlanabb pillanatokban elszunnyadjon, és ha menet közben lecsúszna, igen nagy nehézséget okozna biztonságosan kiemelni.”

„Milyen kedves” – felelte Jane, amennyire tellett tőle.

A báró valami tompa „Mégnemhaltammeg!”-félét mormolt, de a fejét nem emelte fel.

A kocsi himbálózva és ringva haladt a báró birtoka felé. Órákba telt az út, és Jane-t hamar bosszantani kezdte a hosszan elnyúló csend. „Uram” – szólt, megpróbálva beszélgetést kezdeményezni férjével. „Szép szertartás volt, nemde?”

„Mi?” – morogta az, továbbra sem emelve fel a fejét.

Jane hangosabban szólt. „Szép szertartás.”

Erre egy mormolt „Hm, azt hiszem” volt a válasz.

Az inas közbeszólt: „Könnyen elfárad, asszonyom, meglehet, aludnia kellene egy keveset.”

Jane már értette, miért tölthet be az inas efféle szerepet. Magas volt és szemlátomást erős, abból ítélve, ahogyan gazdáját a kocsiba emelte. Jóképű is volt, ahogy az inasoktól várni lehetett, de emellett olyan gyengédséggel gondoskodott a báróról, hogy Jane szemében ettől csak még vonzóbbá vált.

Néhány pillanattal később az inas még több takarót igazított a báróra, majd jobban ráfektette őt az ülőpárnákra, hogy kényelmesebben alhasson. Emiatt neki magának már nem maradt külön helye, így Jane mellé húzódott.

A combjuk összeért, amikor a kocsi megzökkent, és valami ismeretlen bizsergés futott át Jane-en.

Az inas azonnal bocsánatot kért. „Igazán bocsásson meg.”

Jane a következő bukkanók mozgását kihasználva közelebb húzódott az ablakhoz. A kocsi félrebillent, ő pedig nekivetődött a férfinak.

„Jóságos ég!” – kiáltotta. – „Rettentően sajnálom.”

„Az én hibám, asszonyom” – mondta az inas. „Még nem volt időm minden fogantyút megjavítani. Ha szeretne helyet változtatni, itt van egy fogantyú, ebbe kapaszkodhat.”

Kedves ajánlat volt, de szó sem lehetett arról, hogy ilyen ringatózásban helyet cseréljenek.

„Megleszek így is” – felelte Jane.

A báró hatalmas hortyogásba kezdett, aztán hirtelen elhallgatott.

„Ugye ő...?” Jane attól tartott, hogy a báró egyszerre egészen megszűnt lélegezni.

Egy hangos, szaggatott belégzés után újra vett levegőt, és Jane feszültsége alábbhagyott. „Jóságos ég, egy pillanatra azt hittem, kilehelte a lelkét.”

„Semmi oka félelemre, asszonyom, a látszat ellenére igen szívós. A Warnerek hosszú életűek hosszú sorából valók. Az ötödik báró hetvenhat éves koráig élt, a negyedikről pedig azt beszélték, hogy megérte a kilencvenet.”

„És...” Jane ostobának érezte magát, hogy kénytelen feltenni a kérdést, de valóban nem tudta. „Hány éves most a báró?”

„Hatvankilenc.”

„Jóságos ég” – bukott ki Jane-ből. Hát csoda-e, hogy kerekesszék kell neki a közlekedéshez? Hallott már ugyan híreket arról, hogy emberek efféle nagy kort megérnek, de eddig még sosem találkozott ilyennel a valóságban. A nagyon ráncos, összegyűrt hússal együtt. És most hozzá is ment egyhez.

„Inas, hogyan szólítja önt a báró?”

A férfi felpillantott, és egy félmosolyt küldött felé, amelynek udvariasnak kellett volna lennie, Jane-ben mégis megmagyarázhatatlan zűrzavart kavart. „Többnyire úgy, hogy »Fiú«.”

„Meglehetősen illetlen. „És ön ezt jobban kedveli?”

Az inas zavart pillantást vetett rá. „Tessék, asszonyom?”

„Eléggé visszásnak tűnik bármely férfit »fiú«-nak nevezni, aki jó fél fejjel magasabb nálam, nem gondolja? Inas úrnak fogom szólítani, ha megfelel önnek.”

Erre a férfi széles, elfogadó mosolyt villantott rá, és Jane bordái mögött ismét furcsa kis szárnycsapások támadtak. Jóságos ég, talán jobb volna, ha nem beszélnének túl gyakran egymással, ha egy puszta mosoly is efféle különös dolgokat művel vele.

Mindez Mama hibája volt. Ha Mama ebben a kocsiban utazna vele, nem kellene az időt egy inassal való társalgással elütnie. Ám Mama és a komornája, Abigail, a második kocsiban voltak, velük pedig ekkora távolságból és ekkora zaj mellett lehetetlennek bizonyult a beszélgetés. Integetni azonban tudtak egymásnak, amikor egy-egy kanyarban az út vonala rövid pillanatra láthatóvá tette a mögöttük ülő utasokat.

a teremtésit. Az inas rajtakapta, hogy felé pillant. Miért kellett a barna szemének ilyen melegnek és hívogatónak lennie? És miért tapadtak össze úgy a szempillái az esőben?

Mama és Abigail felkészítették Jane-t az ura ágyára. Abigail betűrte a haját a hálósapka alá, és egy rövid pukedlivel azt mondta: „Csengessen reggel, és segítek majd öltözni."

Mama megölelte Jane-t, és anyásan megcsókolta a homlokát. „Minden rendben lesz. Most feküdj be, kedves bárónőm. A férjed hamarosan jön, és állapotos leszel tőle." Aztán Mama még egy gyors csókot adott a homlokára, és elhagyta a szobát.

Hideg félelem járta át, ahogy visszahúzta a takarót, és bemászott az ágyba. A gyertyák lobogtak a tartóikban, tükrözve ideges remegését. Néhány pillanattal később kinyílt az ajtó, és a báró az inasával együtt lépett be. Mindketten teljesen figyelmen kívül hagyták, amitől kicsinek és jelentéktelennek érezte magát. A férjének segítségre volt szüksége az éjszakai öltözéshez. Jane ott feküdt, bámulta a mennyezetet, és nem szólt semmit, miközben az inas lehúzta az öreg csizmáját, majd teljesen levetkőztette. Gyors meghajlással jó éjszakát kívánt a bárónak, és tudomást sem vett Jane jelenlétéről.

„Nos, kedvesem" – mondta a báró, miközben visszahúzta a takarót, és közel telepedett hozzá. Teljesen meztelen volt, de Jane még ebben a gyenge fényben sem tudta, hová nézzen. „Túlesünk rajta, és adhatsz nekem egy fiút."

Emlékezve arra, amit Mama mondott neki, felhúzta az ing szegélyét a dereka fölé, és széjjebb csúsztatta a lábait. Mennyire tárja szét, hogy elég legyen? Fogalma sem volt. A báró majd szól neki, nem? Erőlködve felmorrant, ahogy felmászott rá. „Segíts egy kicsit, jó?" – csattant fel.

Hogyan? Jane-nek fogalma sem volt.

A báró megfogta a kezét, és a petyhüdt tagjára csapta. Jane felsikkantott megdöbbenésében.

„Nem fog megölni, de sehová sem jutunk, amíg nem lesz szép kemény."

Muszáj ilyen nyersen beszélnie?

Még mindig fogva tartva, Jane suttogva kérdezte: „Mit kell tennem?"

„A fenébe, megint egy tapasztalatlan szűz!" Vezette Jane kezét fel-le. „Dörzsöld így, így jó kislány."

Jane engedelmesen dörzsölte, közben azon töprengve, hogy az égvilágon hogyan fogják ezt megoldani. Most már a felesége volt, övé, hogy azt tegyen vele, amit akar, ami azt jelentette, hogy neki kedvére kell tennie. Ha nem, akkor az ő harmadik felesége sorsára jut.

A tagja megváltozott a markában, keményebbé vált.

„Jó kislány" – mondta. „Ez az, igen."

Tovább mászott rá, és Jane-nek el kellett változtatnia a keze szögét, hogy folytatni tudja.

„Innen már én veszem át" – parancsolta. „Tedd széjjelebb a lábad."

Jane megtette, remélve, hogy ez nem fog sokáig tartani.

A báró teljes súlyával rányomott, és megmozdult a teste fölött. A keze nekiütközött Jane ágyékának, miközben magát rángatta. Még mindig viseli a gyűrűit? A feneke kékre válik az ütésektől, ha így folytatja. Mama azt mondta, fájni fog, talán erre gondolt?

Hangos morgással újra nekinyomott, kifújva a levegőt Jane tüdejéből. Újra felmordult, aztán hirtelen megállt.

A keze még mindig önmagát markolászta, a teste elernyedt.

Jane lélegzete végre visszatért. „Uram, elvégeztem a kötelességemet?"

Nem válaszolt.

„Uram?"

Még mindig semmi válasz. Látva, hogy becsukott szemmel fekszik, Jane arra gondolt, hogy elaludt. Ezt mondta az anyja, hogy ez fog történni. Nem egészen úgy volt, ahogy leírta, de talán minden férfi más?

Csendesen kibújt alóla. A báró keze még mindig magán markolászott, a szeme szorosan csukva. Az arca összegyűrtnek és rosszkedvűnek tűnt, mintha bármi mást szívesebben csinálna.

„Te is, én is" – gondolta Jane, miközben kicsúszott az ágyból.

A fenekére kapott ütések kissé fájdalmassá tették a járást, de megkönnyebbülten sóhajtott. Elvégezte a feleségi kötelességét, és most nyugodtan pihenhet a bárónő szobájában.

Ahogy lábujjhegyen a saját ágya felé tartott, Mama a szobában volt, a tűz mellett ült. „Hogy ment, kedvesem?"

„Elvégeztem a kötelességem" – mondta fintorogva. „Igaza volt, egy kicsit fájt, de hamar vége lett."

„Drága lányom.” – Mama szorosan magához ölelte. „Most már asszony vagy. Isten segítségével állapotos leszel. Menned kell hozzá, valahányszor szüksége van rád, mert ez most az elsődleges kötelességed Ealing bárónéjaként."

„Igen, Mama" – mondta Jane.

Mama elbúcsúzott, és Jane bemászott a saját ágyába, azon tűnődve, hogy miről is szól ez az egész felhajtás. Hallott már pletykákat a dologról, természetesen, de nem értette, hogyan élvezhetik az emberek annyira, amikor ilyen furcsa, kellemetlen dolognak tűnik.

Minek is töprengene rajta tovább? Ez az élete most. Nem is olyan rossz. És ha jól mennek a dolgok, hamarosan állapotos lesz. Adja Isten, hogy fiú legyen, akkor nem kell túl sokszor keresztülmennie rajta.