Tartalomjegyzék

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Lexie King

Királylány

Lexie King: Királylány

©Lexie King

Szerkesztette: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/lexiekingbooks/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2021.

epub ISBN: 9786156373304

mobi ISBN: 9786156373311

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Ez a könyv nem valós történetet ír le. A nevek, a szereplők, a helyszínek és az események a szerző képzeletének szüleményei. A valós eseményekkel, helyekkel és élő vagy elhunyt személyekkel való egybeesés pusztán csak a véletlen műve.

„A láthatatlan sebek fájnak a legjobban.”

Első fejezet

Meredith

A borostyánszínű folyadék lassan csordogál le a torkomon. Förtelmes ízét csak becsukott szemmel vagyok képes elviselni. Nem szeretem a whiskyt.

Ha alkoholt kell választanom, általában a sör mellett döntök, de ma szükségem van erre az ellazulásra, erre a kábulatra, amit nyújtani tud ez az elegáns ital.

– Még mindig nem hiszem el, hogy megtettem.

Lassan kiürítem a harmadik poharamat is. Az arcizmaim még most sem tudják figyelmen kívül hagyni, hogy mit folyatok le a torkomon. Mérget, tisztán!

– Már rég meg kellett volna tenned, szívem – mondja Jean fancsali arccal, miközben beleharap a citromba.

– Három év után elváltam.

Eddig a percig még nem volt bátorságom hangosan is kimondani.

Folyékony vakmerőség!

Alig pár órája történt, hogy a bíróságon hivatalossá tették a válásunkat. Ha pontosan akarok fogalmazni, akkor csupán csak négy órája annak, hogy huszonnyolc évesen egy elvált, munkanélküli, hajléktalan emberré váltam.

Jean úgy gondolta, ez mindenféleképpen ünneplésre méltó. Igen. Nem elkeseredésemben vagy bánatomban ürülnek ki ezek a kristálypoharak. Épp ellenkezőleg: ünneplünk!

Szívem szerint én elbújtam volna a világ elől egy sötét szobában és kiélveztem volna az egyedül eltöltött csendes perceket, de Jeannek más tervei voltak az estét illetően. Ezért is vagyunk most itt: New Jersey elrejtett utcájának kicsi kocsmájában.

Vegyes érzelmekkel hagytam ott a tárgyalótermet, de örülök, hogy végre képes voltam megtenni, amit már nagyon régen meg kellett volna tennem.

Hat évig éltem egy férfival, akit részben biztosan szerettem, de az utóbbi időkben a megszokás vette át a szeretet helyét.

Csak sajnos úgy érzem, az én esetemben nem beszélhetünk szerelemről. Nem éreztem sosem pillangókat a hasamban, és a rózsaszín fátyolos köd is elmaradt. A legtöbb romantikus könyv arról szól, hogy csak egy csóktól nedves lesz a hölgy bugyija, de az én bugyim még az előjátéknál is olyan volt, akár a sivatag. Mindig úgy éreztem, velem van a baj, ezért több nőgyógyászt is felkerestem a problémámmal és reménykedtem benne: van megoldás erre a hormonális „zavarra”.

Orvost orvos követett, de az egészségi állapotom diagnózisa nem változott:

– Kedves Meredith, maga makkegészséges és nincs hormonális problémája.

– Akkor mégis miért?

Az ég felé emelem a tekintetem, miközben leintem a pultosfiút, hogy töltsön még egy kört, de most duplát!

– Egy mérgező házasságban éltél! Matthew egy nárcisztikus energiavámpír – szólal meg Jean, mintha olvasna a gondolataimban.

De teljes mértékben igaza van, még ha hazudtam is évekig magamnak. Anya is többször megjegyezte: – Egy nő nem ilyen, amikor szerelmes.

Nem látta a szememben a boldogságot. Azt a fajta boldogságot, amikor egy férfi és egy nő örökre összekötik az életüket, örök hűséget esküsznek és úgy vélik: a földi mennyországba léptek a friggyel.

Újra és újra apa emlékét idézte fel. Az esküvőjükön készült képekkel próbálta bebizonyítani, milyen is egy szerelmes nő. A fotók tökéletes bizonyítékok voltak arra, hogy ők őrülten egymásba voltak gabalyodva.

Kislánykorom óta szeretném megtapasztalni azt az érzést… Anya nagyon sokat mesélt a megismerkedésükről és arról, hogyan teljesedtek ki egymás mellett, aminek természetesen én lettem a gyümölcse.

Valamelyest volt bennem egy elképzelés, egy ábrándkép a meséi után… Mégis naiv, buta liba módjára hittem az én mesémben. Úgy gondoltam: nincs veszve még semmi, meg tudom menteni a kapcsolatunkat a totális katasztrófától.

Hát, nem sikerült!

A baljós jelek mindennap jelen voltak az életünkben. A ragtapaszokat, amelyeket a szerzett sebeimre tettem, újra és újra feltépte.

Talán azért is érzek határtalan haragot, mert évekig homokba dugtam a fejemet és átadtam neki minden irányítást az életem felett, ezáltal uralkodhatott rajtam kénye-kedve szerint.

A legtöbb veszekedésünk után el tudta velem hitetni azt az alávaló tényt, hogy minden az én hibám. Ő sosem jött ki vesztesen egyik csatánkból sem. Inkább hetekig durcásan, sértődötten tartotta velem a haragot. Megvető pillantásokat és gúnyos megjegyzéseket kaptam tőle. Tökéletesen hatott az elmémre ezzel a közömbös viselkedésével. Folyton lelkiismeret-furdalást éreztem, és a párnába temetkezve zokogtam, mint egy kislány. Természetesen ezek után én voltam az, aki bocsánatot kért.

Most, hogy az alkohol mámorító, kellemes melegsége szétterjed a mellkasomban és elmossa a fejemben felépített gátlásokat, nem szégyellve, bátran ki merem jelenteni, hogy egy bántalmazó kapcsolatban éltem, amit későn vettem észre. Az elmém eltorzította a valóságot, hogy megóvjon a totális idegösszeomlástól.

Állandóan magamban kerestem a hibát, próbáltam meglelni az okot, ami miatt úgy viselkedett velem Matthew, de a szívem és a testem egyaránt feladta a harcot…

Tíz évvel ezelőtt, amikor magam mögött hagytam New Jersey-t, minden hidat fel kellett égetnem az addigi életemből. New York zsúfolt rengetegében magányosnak éreztem magam, és elveszettnek.

Sajnos Jean nem tudott minden hétvégén meglátogatni, és pénz hiányában én sem tudtam őt. Vágytam új barátokra, ismerősökre.

Szerencsére rövid időn belül sikerült elhelyezkednem egy vállalatnál, ahol, ha nem is sokat, de barátokat szereztem. Persze nem olyanokat, akikkel a legféltettebb titkodat is megosztod. Kollégák voltak, de jól éreztem magam a társaságukban. Matthew is ott dolgozott. A zárkózott természete miatt az elején csak pár szót váltottunk, ami azonban hamar megváltozott, amikor egy munkahelyi zaklatás áldozata lettem. Billy nem volt hajlandó megérteni: nem szeretnék vele testnedveket cserélni.

Matthew koptatta le végérvényesen. Sosem tekintettem rá úgy, mint egy férfira, inkább csak a munkatárs-szerepet töltötte be az életemben, de megdobogtatta a szívemet védelmező viselkedése. Csupán csak öt évvel volt idősebb nálam, de ez annyihoz elég is volt, hogy más képet formáljon a világról, mint a velem egykorúak.

Minél több időt töltöttünk együtt, egyre jobban tetszett az az oldala, amit nekem mutatott. Egy láthatatlan hálót szőttünk, ami a hónapok múlásával elszakíthatatlannak bizonyult. (De minden hazugság volt! A megismerkedésünkkor normális, szerethető embernek mutatkozott, viszont amikor járni kezdtünk, lassan, de láthatóan megváltozott.)

Egy teljes év elrepült felettünk, amikor elhatározta magát és randevúra hívott. Természetesen igent mondtam neki, mert szerettem a közelében lenni.

Sokak szerint passzoltunk is egymáshoz, de ezt mind csak a külsőségek alapján állapították meg.

Matthew két fejjel magasabb volt nálam. A testalkata sportos: hosszú, izmos lábak, izmos fenék, dagadó bicepszek. Barna haja a válláig ért. Sosem szerette teljesen leborotválni az arcszőrzetét, mindig hagyott magán egy keveset belőle, ami még vonzóbb megjelenést kölcsönzött neki. Férfi létére igencsak hosszú, fekete szempillák büszke tulajdonosa volt, amelyek kiemelték kékeszöld szemét. Udvarias, határozott, védelmező. Ezekkel a jó tulajdonságokkal rendelkezett, ami, valljuk be, minden nőben beindítja a fészekrakás képzeletét.

Azt még hozzátenném, hogy önbizalomból sem szenvedett hiányt… Az enyém az övé mellett eltörpült, és ahogy teltek az évek, valahol az úton el is veszett. Árnyéka lettem egykori önmagamnak.

Randevú után felhívtam a lakásomra egy italra. Úgy gondoltam: nincs benne semmi rossz, már régóta ismerjük egymást. Mi baj lehet belőle? Maradjunk annyiban, hogy ő a meghívást teljesen másképp értelmezte.

Amint kiürültek a poharak, csókolózni kezdtünk, majd erőszakosan az ölébe vont és a kezét becsúsztatta a pólóm alá. Megvitattam magammal minden egyes mozdulatát, ahogy egyre többet merészelt: oké, ez még elmegy, oké még a második is. De egyszer csak belenyúlt a bugyimba és belém vájta az ujjait. A számat a szájával tapasztotta be, hogy ne ellenkezzek.

Amikor sikerült a karja szorításából kiszabadítani a testemet, kértem, hogy lassítsunk, de addig-addig fűzte a fejemet, amíg ismételten „igent” mondtam neki, és járni kezdtünk…

Mindössze két hónapja voltunk egy pár, amikor arra „kényszerített”, hogy költözzek vele össze, mert ha nem, akkor elhagy. Nem ragad le egy olyan nő mellett, akivel nem azonosak a tervei.

Akkor! Már akkor el kellett volna engednem a kezét, mégis belekapaszkodtam és arra kértem: maradjon velem. Biztonságban éreztem magam mellette, és ez nagyon fontos volt nekem. Úgy véltem, bárkitől, bármikor megvédene – csak későn jöttem rá, hogy tőle senki nem fog megmenteni.

Az emlékek villámcsapásként hasítanak belém. Egy húzásra kiiszom az italt, majd feldúlva a pultra csapom a poharat.

Te ostoba!

Tenyerembe hajtom az arcomat, ami lángol az elfogyasztott szesztől.

Megtörtént. Összeköltöztünk, és egy ideig legyőztük a kezdeti nehézségeket, de újabb és újabb probléma ütött éket a rendszerben.

Akartam, hogy működjön a kapcsolatunk, ezért képes voltam bármit megtenni az elején is, és még jóval azután is, miután összeházasodtunk. De a lelkem darabokra hullott.

Matthew borzalmasan féltékeny volt mindenkire. Nap mint nap mérgezte a testemet és a lelkemet egyaránt a féltékenysége.

A közösségi oldalról letörölte vagy letiltotta majdnem az összes barátomat, ismerősömet. Nem mehettem el egyedül sehova. Még Jeannel sem találkozhattam az ő engedélye és jelenléte nélkül.

Ha hozzá mertem szólni vagy akár csak rá mertem nézni egy másik férfira, akkor úgy megszégyenített, hogy sírva fakadtam. Közömbös volt velem, és a száját ocsmány szavak hagyták el. Porig alázott.

Szörnyű tetteit mindig azzal próbálta megértetni velem, hogy ő menthetetlenül belém szeretett és nem akar elveszíteni.

De ez kicsit sem enyhítette a bennem zajló folyamatot, aminek az lett az eredménye, hogy két számmal is csökkent a ruhaméretem.

A munkahelyünkön az emberek próbáltak velem kapcsolatba lépni, és én sosem voltam az a személyiség, aki csak úgy hátat fordít nekik. Ezért adódott olyan alkalom, amikor megszegtem a rám kiszabott szabályt és beszélgettem másokkal. Viszont azt az követő folyamatos megaláztatások, kiabálások, lelki gyötrések elviselhetetlenek lettek egy idő után.

Sokszor adódott olyan alkalom, amikor elbújva sírtam a munkahelyünk mosdójában. Egyszerűen nem bírtam már elviselni a folyamatos elnyomást…

Elérkezett az az idő, amikor utáltam bejárni dolgozni. Már a munkahely gondolatától görcsbe rándult a gyomrom. Egy falatot sem tudtam, letuszkolni a torkomon, mert attól féltem, hogy összehányom magam.

Hiába magyaráztam el neki, hogy ők csak munkatársak, telebeszélte azzal a fejemet, hogy minden pasi meg akar dugni engem. Képtelenség, hogy mindenkinek ez járjon a fejében… Végül, hogy elkerüljem a veszekedést, a folyamatos botrányt, megtanultam együtt élni a helyzettel. Viszonylag jól beletanultam az új szerepembe, ami neki kedvezett. Lehajtott fejjel jártam az utcákon, a boltokban, a munkahelyen, és senki szemébe nem néztem bele. Úgy gondolom, az emberek, még ha akarják sem tudják sokszor kikerülni azt, hogy valaki bele ne kerüljön a látóterükbe, de biztosítottam magamat a lesütött szemekkel.

Rajta kívül senkivel sem beszélgettem. Nem akartam újra és újra végighallgatni, hogy biztos tetszik nekem az a fazon és megcsalom.

Nőkkel sem beszélgethettem; ha mégis, akkor utána úgy kivallatott, mint egy gyanúsítottat.

Persze, ő gond nélkül beszélgethetett mindegyik nemmel.

A perceimet, a napjaimat, az életemet ellenőrzés alatt töltöttem. Ha akartam volna, akkor sem tudtam volna megcsalni, de nem akartam! Egyszer sem gondoltam, hogy helyes lenne!

Hátborzongató, alattomos, lelki terror! Ez volt ő.

Ahhoz, hogy megérts, folytatom…

Nem ez az egyetlen dolog volt, ami idáig juttatott.

Többször is a tudtomra adta, hogy borsódzik a háta attól, ha valaki rágót pukkangat, vagy hangosan rágcsál. Persze, megértettem. Ez épp ugyanolyan, mint a nőknél a vécéülőkével kapcsolatos probléma.

De! Hogyan lehet egyes ételeket úgy enni, hogy ne ropogjon? Sehogy!

Boldogan és farkaséhesen majszoltam a majonézbe mártogatott sültkrumplit, amikor arra lettem figyelmes, hogy az orrcimpái kitágultak. Szigorú szemeivel figyelt engem. Láttam rajta, hogy ideges. Rácsapott az asztalra, amitől összerezzentem.

– A kurva életbe, képtelen vagy megérteni, hogy ne ropogtass a fogaiddal? Nem bírok így enni! – fröcsögte az arcomba.

Ismerős az a helyzet, amikor kiközösítenek a gimiben és neked a vécében kell elfogyasztanod az ebédedet?

Szörnyű!

De képzeld el, ha ezt a férjed teszi meg veled…

Hatalmas gombóc nőtt a torkomban, miközben fojtogattak a szememben összegyűlt könnyek.

Nem tudtam lenyelni a számban tartott apró falatot, csak forgattam a nyelvemmel.

A lelkem legmélyéről erőt gyűjtöttem, a könnyeimet visszakényszerítettem, miközben kiültem a ház előtti lépcsőre, ahol elfogyasztottam az ebédemet.

A sós mogyoró a kedvenc nassolnivalóm. Tudom, ropog!

Amikor tudtam, hogy Matthew nem lesz otthon, bementem a helyi kisboltba és a legnagyobb kiszerelést vettem meg belőle.

Egymagamban helyet foglaltam a kanapén, és olyan hangosan ropogtattam, hogy visszhangot vetett a hangja a nyomorúságos falak között. Nagyon jót szórakoztam rajta. A boldogsághoz néha ennyi is elég – legalábbis az enyémhez.

Miután megtörtént köztünk a sültkrumpli-incidens, nem voltam hajlandó egy asztalhoz ülni vele. A közös étkezéseink olyan ritkává váltak, mint a fehér holló. Mindig azt mondtam neki: nem vagyok most éhes, vagy épp az előbb ettem.

A családomat elítélte, vagyis csak anyámat, mert egyedül ő maradt nekem. A mai napig nem értem, mi lehetett az oka annak, hogy folyton nem illendő szavakkal illette.

Ezáltal anyának sem volt a szíve csücske Matthew. Egyszer elé állt és elmondta neki, valójában mit is gondol róla… Az volt az utolsó nap, amikor Matthew anyám házába belépett. Attól a naptól kezdve sosem kísért el hozzá, és titokban kellett vele telefonálnom. Állandóan azt mondogatta, hogy „anyám milyen szörnyű ember, és hülyeségekkel beszéli tele a fejem”.

Napról napra még jobban elhidegültem tőle.

Végzetes lavina indult el bennem, amikor egy veszekedésünk után darabokra törte a telefonomat a nappali padlóján, majd négy hónap elteltével újból megtette. Összetörte a második telefonomat is, majd ökölbe szorította a kezét és ütni kezdte a beltéri ajtókat. Egy csepp sajnálatot sem éreztem, amikor megláttam a parkettára hullott vércseppeket.

Keserves helyzetemet súlyosbította, amikor az ágyban is erőszakos lett. Szerette megmutatni, hogy milyen erős, ezért fél kézzel könnyen le tud fogni engem.

A szexuális együttlétek inkább a szenvedésről szóltak, nem pedig a szenvedélyről.

Az anális szexnél kibuktam!

Ezerszer a tudatára adtam, hogy felejtse el, mert én azt meg nem teszem! De minden alkalommal a fülembe suttogta piszkos vágyát. Minden egyes alkalomnál próbált bejutni arra a területre, amit foggal-körömmel védtem. Az együttlétek alatt erőszakosan bedugta az ujját a fenekembe, majd akaratom ellenére ott tartotta, hiába kértem, hogy ne tegye.

Amikor sikerült a szorításából kihámozni a testemet, (sajnos nem mindig) ezzel kosarat kapott, elfordult és azt mondogatta: – Jól van, inkább aludjunk!

Puff! Még egy ütés, amit tűrt a bokszzsák – egy ideig.

Megelégeltem és megkérdeztem:

– Miért nem jó már a vagina?

Nagyokat pislogott, amikor kimondtam, majd megismételtem:

– VA-GI-NA. Tudod még, hogy mi az, nem?

De válaszra sem méltatott, napokig csak duzzogott.

Az utóbbi időben már nem hallottam, nem láttam, nem éreztem, és az is lehet, hogy nem is éltem, csak elrohantak felettem a napok.

Egy dologban biztos voltam: fuldoklom!

A láthatatlan segítség, amelyért nyúltam, egyre csak távolabb és távolabb került tőlem. Tudtam, úsznom kell azért, hogy levegőhöz jussak.

A maradék erőmet és bátorságomat összegyűjtve közöltem vele: számomra nincs tovább. VÉGE! Válni szeretnék, vagyis akarok!

Az arcomba röhögött.

– Ne hisztizz már megint! – Ennyivel lezárta a beszélgetésünket.

Akkor csapta arcon a szomorú valóság, amikor elkezdtem összepakolni a holmimat. Próbált megállítani, térdre ereszkedett… de tudtam, hogy úgysem változna meg. Ezek után csak még jobban felügyelne.

Az éjszakát vele töltöttem, de a legkorábbi busszal visszajöttem New Jersey-be, majd bekopogtattam Jean ajtaján, aki volt olyan kedves, hogy felajánlotta a díványát.

Hagytam egy levelet Matthew-nak, amiben megírtam neki, hogy sajnálom, de én komolyan gondoltam azt, hogy nem tudom tovább folytatni vele az életemet.

Még a cégnél is felmondtam.

Nehéz volt ezeket a lépéseket gondoltban meghozni, majd utána valóságba önteni, de örömmel töltött el a tudat, hogy megtettem. Fellélegeztem!

Visszakaptam önmagamat, az „életemet”, ami mindennél fontosabb nekem.

– Vissza kell egy időre költöznöm anyámhoz, hogy lábra álljak. Biztos mindig azt fogja a fejemhez vágni: Ugye, én megmondtam? Uram, segíts!

(Ja, igen, hat év alatt megromlott a kapcsolatunk…)

– Nálam is maradhatsz.

– A múltkor is elég kínos volt arra belépni a házba, hogy az ágyamon, vagyis a kanapén lovaglod a pasit.

Összenézünk, és mind a ketten hangos nevetésben törünk ki.

Az aktuális partija rám köszönt, majd pár másodperc múlva megkérdezte, nem csatlakozom-e?

Zavaromban kirohantam a lakásból és a folyosón ücsörögve vártam meg, hogy végezzenek, ami meglepően gyorsra sikeredett. Hangos nevetés és jajveszékelés hallatszott át a vékony falakon.

– Igen, nem ment éppen simán a dolog.

Ismét visító hanggal nevetünk a történteken. Jean elmesélte, hogy a srác megkérte, hadd üssön rá a fenekére szex közben. Mivel elég bevállalós típus, ezért beleegyezett. A srác két ütés után a harmadikat a legmagasabb pontról indította el, és nem Jean fenekéhez csapódott a tenyere, hanem a saját golyóit találta el vele, ami után siránkozva a parkettán hempergett. Szerintem máskor átgondolja, hogy megéri-e…

– Hé, szépfiú – búgja Jean a pincérnek, aki alig lehet húszéves. A srác elpirul. – Ó, ez egy punci – súgja a fülembe. – Kérnénk még egy kört. – Rákacsint. – A srác valószínűleg ettől elélvez.

– Őrült vagy! – Meglököm a vállát.

Jean egy gyönyörű nő. Az alakja minden komolyabb férfi álma: homokóra, döglesztő mellekkel. Hosszú, fényes fekete haja a fenékig ér. A hátát és az egyik karját tetoválás takarja el. Igéző, mogyoróbarna színű a szeme, ezért egy pillantással zavarba tudja ejteni a férfiakat vele.

Boldogsággal tölt el a tudat, hogy végig kitartott mellettem. Őt nem tudta elüldözni Matthew, de nem is engedtem volna neki: már a gimiben is nagyon jó barátnők voltunk.

– Fel kellene csípned, lehet, hogy benedvesítené a bugyidat.

– Te jó ég, Jean!

Alig hiszem el, amit mondott.

Az alkohol kellőképpen kifejtette a hatását: zsibbad mindenem. Nagyon régen ittam már ennyit, egyáltalán nem vagyok hozzászokva ehhez az illuminált állapothoz.

– Ki kell mennem a mosdóba – csúszok le a székről, hátrahagyva Jeant, aki kiszemelt magának egy igencsak kigyúrt, fejkendős fickót. Gyengéi a motorosok.

Nem is tudom, mikor tartott ilyen sokáig egy pisilés, mint most. Intő jel. Ideje hazamenni.

Ha jól látom, amiben most nem vagyok olyan biztos, akkor már négy óra negyven van. A pici számok összemosódnak a karórámon.

A tükörbe pillantva, szavamra mondom, megijedek! Ismeretlen arc bámul vissza belőle.

A járomcsontom árulkodik róla, hogy milyen sokat fogytam. Sápadt bőröm miatt a szemem alatt keletkezett szigorú, fekete karikák élénken lubickolnak, amikor hideg vízzel megmosom az arcomat. Zilált hajamat szoros copfba fogom össze a fejem tetején. Így még soványabbnak látszom. Mint egy bebalzsamozott múmia.

Önmagammal farkasszemet nézve elhatározom: amint kilépek innen, magam mögött hagyom azt az elesett, összetört nőt, aki a tükörből néz vissza rám. Itt hagyom ebben a mellékhelyiségben, és soha többé nem nyitom rá az ajtót!

* * *

Miközben visszaszédelgek a pulthoz, nézem a lábaimat és azon gondolkodom, hogy melyik láb lép először, majd azt követően emelem a másikat. Miután sikeresen megérkezem a célállomásra, lassan átveszi a siker helyét a hiány impressziója. Hunyorogva keresem Jean összemosódott paca-alakját, hátha akkor nem törlik le a vászonról a színeket és a formákat.

Tágra nyílik a szemem, amikor megpillantom a bőrruhás fickó ölében, annak torkáig ledugva a nyelvét.

Sajnálom, hogy meg kell zavarnom a nyálcseréjüket, de el szeretnék köszönni a barátnőmtől.

Köhögéssel hívom fel magamra a figyelmet, amit kínos másodpercek követnek.

– Mész is? – kérdezi Jean.

– Igen, úgy érzem magam, mint akit megrágtak, majd kiköptek.

Jean kimászik a srác öléből és szorosan magához ölel.

– Vigyázz magadra és hívj fel, amikor felébredsz. Tudni akarom, hogy élsz-e még.

– Hívni foglak. További jó szórakozást. Neked meg letépem a töködet, ha baja esik – megfenyegetem a fickót az ujjammal.

* * *

Próbálok olyan halkan beosonni a házba, mint gyerekként, de mindenbe belerúgok, és az előtérben szanaszét hagyott cipőkben elbotlom.

– A francba! – sziszegem a fogaim között.

A villany felkapcsolódik.

Anya szegezi rám álmos, zord tekintetét. A mellkasa előtt összefonja a karjait, majd összeráncolja a szemöldökét is.

Így figyeli a lányát, aki négykézláb hever a padlón.

– Szia, anya!

– Bűzlesz a piától! – jegyzi meg.

Remek.

– Zuhanyozz le, utána pedig aludj egy kicsit. Ne lásson ilyen állapotban az öcséd!

Igen, az öcsém. Anya tudna mesélni a kudarcba fulladt házasságokról. Apa halála után elkeseredésében csak úgy vonzotta magához a züllött, semmirekellő alakokat, és két házassága is kuka lett. A harmadik férjét épp az öcsém születésekor tette lapátra.

Kétségbeesetten próbálta pótolni azt a szerelmet, amit apa iránt érzett.

A negyedik férje – mert az is lett neki időközben –, Bob, elég szórakoztató fazon. Mindig jókedvű és vicces. De ami a legfontosabb: tudom, hogy tiszta szívből szereti anyut.

Jólesett a zuhanyzás. Frissnek, tisztának érzem magam, de pokoli éhesnek. Napok óta nem bírtam enni a válás miatt, de a fáradtság győz. Belezuhanok a puha ágyba és lehunyom a szemem.

Mintha egy felhőn lebegnék.

Mosolyogva alszom el.

Ez a lebegés csak addig tart, amíg anya be nem jelenti, hogy hiába a hosszú éveken át tartó küzdelem, nem tudja tovább fizetni a megemelkedett törlesztőrészletet. Áron alul el kell adnia a házát.

Ez annyit jelentett: mire visszafizeti a banknak a tartozást, nem marad neki annyi pénze, amiből kényelmes otthont vehetne.

Nem kell kimondania, értem a burkolt tartalmat: nekem ott nem sok helyem lesz.

Második fejezet

Brock

Leengedem a Ford Mustang tetejét, hogy kiélvezzem a nyári napsugarak perzselő meleg érintését a bőrömön.

Azóta nem jártam a Ross-birtokon, amióta apám tiltása ellenére elköltöztem a ház déli szárnyából.

Nevetséges, hogy ezért képes volt kerülni engem. Úgy viselkedett, mint egy sértődött gyermek. De úgy néz ki, mégiscsak hiányolja a fiát, és ezért képes lenyelni a büszkeséget, még ha az méregként áramlik is szét a testében.

A szülők általában örülnek annak – vagy legalábbis örülniük kellene –, ha a sok éven át tanítgatott, dédelgetett gyerekük egyszer kirepül a fészekből, hogy a saját szárnyaival szálljon.

Büszkének kellene lenniük, hogy az átszenvedett kamaszkori évek véget értek. Kifizetődött az önfeláldozásuk; életképes gyereket neveltek fel, akinek a legmegfelelőbben átadták az elsajátított tudásukat.

De Sebastian, az apám mindennel szembemegy. Néha úgy tekint rám, mint egy taknyos kölyökre, akinek fognia kell a kezét, nehogy elessen.

Úgy véli, hogy a huszonkilenc éves fiának még mindig meg kell mondania, hogy hogyan használja helyesen az ezüst étkészletet.

Aznap, amikor bejelentettem, hogy saját házat építtetek a város másik felében, túlzásokba esett; majdnem agyvérzést kapott, annyira felidegesítette magát. Anya próbálta csitítani, de ő is hisztérikus zokogásban tört ki.

Édes Jézus!

Ültem a bőrfotelben és a homlokomat dörzsöltem.

Miután elcsendesültek, felálltam és azonnal elkezdtem a fontosabb dolgaimat behajigálni egy bőröndbe.

Jelenleg egy szállodában lakom addig, ameddig el nem készül a saját házam.

A Ross-rezidencia négy méter magas kovácsoltvas kapuja tárva-nyitva várja, hogy felhajtsak a bejáratig.

Bekanyarodom a macskaköves útra, ami egyenesen a ház elé vezet, majd teszek egy kört a ház előtt elhelyezett szökőkút körül.

Leállítom az autó motorját és visszatekintek a kapukig, amelyek szép lassan bezáródnak.

Apa a birtokot tökéletesen elzárva tartja a külvilág elől. Téglakerítés határolja körbe, megfigyelőkamerák és biztonsági szolgálat őrzi a betolakodóktól. A terület füvesített, csak az U alakú házat veszik körbe fák, hogy ne látszódjon a hatalmas villa.

Marie kidugja a fejét a rokokó stílusú ajtó mögül. Szaporán szedi rövid lábait, hogy mire kiszállok az autóból, mellém érjen.

Marie gyerekkorom óta a kúria házvezetőnője.

Sokszor percekig tekingettem körbe a házban, és többször is a nevén szólítottam, amiért bokán rúgott. Tudtam, hogy ott áll mellettem, de kamaszkoromban szerettem egy kicsit szórakoztatni a mindössze százötven centis hölgyet. Már akkor elértem százkilencvenet, amire rájött még az évek alatt öt centi.

A fogaim közt kipréselem a levegőt és hátradőlök az ülésben.

Napszemüveg takarja el a szemem, ezért egyenesen a Napra szegezem a tekintetem.

Szeretem, tisztelem, becsülöm az apámat és felnézek rá a mai napig, de nem vagyok vak és naiv sem. Lehet, hogy kissrácként még az voltam, de mostanra megtanultam: ha üzletről vagy pénzről van szó, apám nem éppen szent. Kíváncsi vagyok, milyen meglepetést tervezett mára nekem.

Hallom, ahogy Marie az orra alatt maga elé mondja a szavakat. Mosolyra görbül a szám.

Akkor szokta ezt csinálni, ha olyan vendégek tartózkodnak itt, akiket nem szeret.

Megáll az autó mellett.

– Tippelek. Csak nem a Montgomery család tette ma itt tiszteletét?

Felhorkan.

– Hátul várnak rád a golfpályán.

Utálom a golfot!

– Ma csak Mr. Montgomery van itt, és a fia, Noah.

Marie toporzékol a gépjármű mellett, amíg én tovább pihenek az ülésben.

– Akkor az öltözetem megfelelő, ugye, kedves?

Fehér pólóinget viselek barna vászonnadrággal.

– Legalább a gluténmentes barátnődet nem hoztad.

Ismét elmosolyodom.

– Anya?

– Mrs. Montgomeryvel vásárolni ment.

– Akkor ma férfias napunk lesz.

Noah és én nagyon jó barátok voltunk, amíg nem részegítette meg a pénz, és a kábítószerek utáni sóvárgása.

Ő az élő példa arra, ha mindig szót fogadnék apámnak, mivé válnék; egy haszontalan alakká.

Nem akarom magamat azokkal a tulajdonságokkal felruházni, mint ami rajtuk van bélyegként.

Számukra a hírnév, a megjelenés, a pénz sokkal többet ér bármi másnál a világon, én ki akarok lépni ebből az árnyékból.

Kiszállok a gépjárműből és áthaladok az arisztokratikus házon. A belső tereiben barokk és rokokó stílus elegyedik. Tökéletesen tükrözi apámat ez a stílusirányzat: könnyed nemesi pompa, cinikus világlátás.

A hátsó teraszajtón át jutok el hozzájuk a pályára.

Szivar lóg a szájukból, és borostyánszínű italukon táncot jár a délutáni napsugár. Abbahagyhatták már a golfozást.

Mr. Montgomery pillant meg elsőnek.

– Á! Itt is van az ifjú Ross.

Apám lassú mozdulattal leteszi a poharát az asztalra, majd elnyomja a szivart. Unottan leereszti a szemhéját, amikor végigmér, de aztán eltűnik szeméből a ridegség.

Közelebb lép hozzám és megölel.

– Fiam – megveregeti a hátamat –, hiányoztál.

– Te is nekem, apa.

– Mr. Montgomery – fogok kezet vele.

Egész délután a befektetési kockázatokról, a nyereségek megnöveléséről tanácskozunk.

Évek óta jelen kell lennem ezeken az eseményeken, hogy tanuljak apám stratégiájából, de ma kifejezetten untat az üzlet, ezért megkérem Noah-t, hogy hagyjuk magunk mögött a megbeszélést és szálljunk fel az első gépre, ami Vegasba repít minket. Hál’ istennek neki nem kell kétszer ajánlatot tennem, ha nőkről vagy buliról van szó.

Kivételesen most nem akarom ezen törni a fejemet. Lazítani akarok, kicsit elengedni magam, kivezetni a testemből a több hete felhalmozódott feszültséget.

* * *

„Ami Vegasban történik, az Vegasban is marad.”

Fényűzés, csillogás és luxus.

Szerintem többet nem is kell mondanom Vegasról.

Miután becsekkolunk a Paris Las Vegas szállodába, minden értékes percet kihasználva vetjük bele magunkat az éjszakába.

A szálloda tereit a francia elegancia jellemzi. Elbűvölnek a látványosságok. Ha az embernek nincs elég pénze Franciaországba utazni, csak ide kell jönnie. Sőt inkább úgy fogalmaznék, kötelező idelátogatnia.

Úgy érzem magam, mintha Párizs utcáján sétálgatnék. Páratlan minőségben adja vissza a Franciaországban eltöltött nyaralásom emlékeit.

Az Eiffel-torony megtervezését fantasztikus építészi bravúrnak tartom. Összeolvad az alatta elhelyezkedő kaszinóval. A város fölé emelkedő torony lábai betörnek az épületbe.

De sajnos ennyiben ki is merül Vegas ragyogása számomra.

Igaz, hogy álomszép, amikor éjszaka fényáradatban úszik, és elbűvöl a sok érdekes ruhába öltözött ember: Elvis, Chaplin, Marilyn Monroe és a pantomimművészek, akik ellepik az utcákat, de ez mind csak egy hatalmas színjáték.

Vegas egy megtervezett kartonváros, egy aranyozott műgiccs, egy láthatatlan vírus, ami megfertőz…

Noah a pókerasztalokhoz sétál. Én inkább a bárpult felé kanyarodom, hogy igyak valami erőset.

Nem igazán szerettem volna túlöltözni az alkalomhoz, ezért csak egy fekete vászonnadrágot húztam magamra egy bordó színű inggel.

A kaszinóban tartózkodó férfiak, hogy bizonyítsák társadalmi osztályuk besorolását, mind a legdrágább öltönyükbe bújtatták felsőbbrendűnek hitt lényüket.

Elegáns a megjelenésem, a csuklómon villogó Rolex pedig biztosítja a kaszinó személyzetét, hogy nem egy senki vagyok.

Úgy látom, hogy Noah-nak ma sem kell megerőltetnie magát, hogy puncit találjon a farkára. Ezeket a nőket úgy vonzza a pénz, mint lepkét a fény. És Noah tisztában is van vele, hogy pénzzel bármit és bárkit megvehet.

A szőke, Paris Hilton-hasonmás nem szégyelli magát, amikor aranytálcán kínálja fel a vagináját.

Jobbra-balra ingatom a fejem.

Azért jöttem ide, hogy lazítsak, elengedjem magam, de még most is feleslegesen jár az agyam.

Feszülten kifújom a levegőt, miközben leülök a pult előtt elhelyezett bárszékre.

– Mit adhatok? – kérdezi a csapos.

– Bourbont, jég nélkül.

A nők barna, fekete és szőke palettájában gyönyörködhetünk, de másra vágyom…

Vadabbra, kiszámíthatatlanra, észveszejtőre. Ami kiűzi a fejemből akárcsak egy napra is a valóságot. Hangos koppanással teszem le a poharamat.

– Úgy látom, valakinek rossz napja van – kúszik a fülembe egy női hang.

– Inkább nevezném rossz évnek.

– Jessica – lép mellém, miközben felém nyújtja a kezét.

– Brock – kezet fogok vele. – Iszol valamit, Jessica? – kérdezem.

– Martinit, szárazon – mosolyog.

– A hölgynek, legyen szíves – intek a pultosnak.

– Akik ide jönnek, általában jól érzik magukat. Nem mélabúsan ücsörögnek az italukkal – jegyzi meg.

– Te mi járatban vagy erre? – érdeklődöm.

– A barátnőmet várom, nemsokára véget ér a műszakja. A hatos asztalnál osztó – mutat a lány felé.

Bólintok.

– Amíg várok rá, talán elszórakoztathatnánk egymást – néz rám az itala mögül.

– Tudod, Jessica… csábító és vonzó az étlap – tekintek körbe. – Mi olyat tudnál nekem nyújtani, amit más nem? – kortyolok én is egyet.

A lánynak őszintébb a mosolya, mint itt bármelyik nőnek vele ellentétben. Fekete hajába rózsaszín tincsek szövődnek, ami legalább egy kicsit megkülönbözteti a többiektől. Átlagos testalkata, szép arca természetes szépségnek örvendezhet. Talán ez az, ami miatt elszórakoznék ma este vele.

A csapos felé emelem a poharat, jelezve neki: kiürült a folyadék.

Jessica csábítóan rám mosolyog és hátrébb lép egyet, hogy szemügyre tudjam venni a testét. Fekete, pánt nélküli koktélruhát visel, ami alig takarja el a fenekét.

– Mint mondtam, csábító… – folytatnám, de az ajkamra helyezi a mutatóujját.

– Hidd el, többet tudunk nyújtani.

Összeszalad a szemöldököm. Tudunk?

Elneveti magát értetlen ábrázatom láttán.

Maga mögé tekint. Figyelem a barna hajú lányt, aki le sem veszi a szemét Jessicáról. Hosszú lábaival kecsesen suhan felénk. Pajkos tekintete felerősíti bennem a rég nem érzett vágyat, és kíváncsian várom, mi a bűne ennek a lánynak.

A barna hajú lány birtoklóan magához húzza Jessicát és megcsókolja.

A farkamat felajzza a látvány. Lüktetve nyomódik a cipzárnak.

Miután elválasztják egymástól az ajkaikat, a névtelen lány Jessica füle mögé simít egy hajtincset, ami a szájfényébe ragadt. Már húzta volna el az ujját, amikor Jessica a szájába szívta.

Sajognak a golyóim!

– Hadd mutassalak be – bólint felém a fejével. – Brock, ő itt Holly. Holly, a kedves úr itt Brock.

– Örülök, hogy megismerhetlek, Brock.

– Holly.

– Brock elég magányos, szeretne egy kicsit szórakozni – vigyorog Jessica.

– Valóban? – harap az ajkába Holly.

Vad? Kiszámíthatatlan? Észveszejtő? Igen… ma jó estém lesz.

– Mehetünk, hölgyeim?

Kajánul vigyorgok rájuk.

A liftben már érezhető a feromonok hatása. Alig várom, hogy megszabaduljak a nadrágomtól. Folyton meg kell igazítanom a farkamat a gatyában.

Be sem érünk a szobába, amikor szenvedélyesen egymás szájának esnek.

Holly lerántja Jessica melleiről a vékony anyagot. Ágaskodó rózsaszín bimbóját az ujjai közé csípi és masszírozva kényezteti. Jessica hátraveti a fejét és nyögdécselni kezd. Holly ezt kihasználva az ajkai közé szívja a rózsaszín bimbót.

Holly nyelve végigszalad Jessica mellén, felfelé haladva, egészen a nyakáig. Finoman harapdálni kezdi, és lassú mozdulatokkal a másik melléhez érkezik. A nyelve vontatott köröket ír a rózsaszín bimbó körül, majd magába szívja és szopogatni kezdi. Durván.

Jessica szaggatottan veszi a levegőt és hangosan felnyög.

Élvezi, ahogy én is!

Megszabadulok a ruháimtól.

Az ingemet a fejem felett áthúzva a padlóra ejtem. Kibújok a cipőből, majd letolom a nadrágomat is. Nem viselek alatta bokszert, ezért duzzadó, méretes farkamé lesz az összes figyelem.

A lányok kikerekedett szemekkel méregetnek.

Kezem közé veszem sajgó farkamat és simogatni kezdem.

– Folytassátok csak – vigyorgok rájuk. – Mennyire vagy már nedves? – kérdezem Jessicát.

A bugyijába nyúl, végighúzza az ujjait magán, majd felmutatja, hogy mindenki jól láthassa.

Fürdőzik a saját nedvében.

Holly megnyalja a szája szélét, miközben felém sétál, majd letérdel elém és az ajkai közé veszi a farkamat. Eközben Jessica lemezteleníti a testét. Az ágyra fekszik és ujjazni kezdi magát.

Belemarkolok a barna tincsekbe és erősen tartom Holly fejét, hogy el tudja viselni erőteljes lökéseimet.

– Rossz kislány – kacsintok Jessicára.

Egyre beljebb tolja az ujját, majd a szabad kezével a mellét kényezteti.

A farkam rángani kezd, és Holly szájába spriccelek. Ízlelve nyeli le a magomat.

Holly Jessica mellé helyezkedik. Nem engedem meg nekik, hogy elélvezzenek, csak folytassák egymás felajzását, amíg újra készen nem állok a menetre.

A fotelből figyelem őket.

Eszem ágában nincs ezeknek a nőknek kinyalni a punciját, csak a farkamat fogják megkapni, természetesen azt is csak óvszerrel.

Olyan gyönyörben részesítem őket, amiben kétlem, hogy valaha is részük lehetett.

* * *

Több mint egy hete keresett fel Hunter azzal a jó hírrel, hogy előbb be tudják fejezni az építkezést. Minden munkafolyamatot rájuk bíztam, a bontástól a takarításig.

Sajnos a felhalmozódó munkám mellett nem akadt szabad percem még azzal is foglalkozni, hogy különböző szakembereket vonjak be az építkezésbe, ezért Hunter szabad kezet kapott az engedélyemmel.

Ahogy végignézek a hatalmas épületen, a mellemet szétfeszíti a büszkeség.

Fél évvel ezelőtt elképzelésem sem volt arról, hogyan fog nekem Hunter otthont építeni. Amikor megvettem a telket, semmi nem volt rajta, egy elöregedett kunyhót kivéve. Mostanáig. A semmiből maradandót épített. Ezért is vonzott mindig is az építészet.

Visszagondolva, ezt a szakirányt kellett volna választanom, de valamiért mégis az üzleti pályán maradtam…

Noah többszörös unszolására most éppen egy gigantikus kertipartival tartok lakásavatót.

A vese alakú medence mellett sorban állnak a napozóágyak, melyekben falatnyi bikiniben barnítják testüket a lányok.

A csajom, vagyis inkább hívnám alkalmi partimnak, sok éven át tartó alkalmi dugásom tárgyának azt a nőt, aki egy szál bugyiban, a melleit szabadon hagyva barnítja. Sara már három éve folyamatosan biztosítja, hogy a szükségleteim ki legyenek elégítve. Ő segít rajtam, én segítek rajta. Állom a luxuscikkeit, a nyaralásait, az estélyis partikat, és a felső tízezer körében való mozgását.

Ezért nem is érzek semmi féltékenységet, hogy a haverok a nyálukat csorgatva legeltetik rajta a szemüket. Mindig is szerette a feltűnést.

Teste a sok napozástól kellőképpen barna, már majdnem olyan sötét, mint sötétbarna, hosszú haja.

Mellei a plasztikától gyönyörű, gömbölyű alakot formálnak, csak az a baj, hogy érzékelem rajtuk.

A teste egy homokóra-alakot formál, szinte dugásra lett ez a nő teremtve, most mégsem csigáz fel egy kicsit sem, ahogy elnézem.

Az erős sugarak perzselik a bőrömet, miközben a grill mellett állva forgatom a húsokat. Hiába vagyok csak egy fürdőgatyában, érzem, ahogy egy verejtékcsepp végigfolyik a halántékomon, majd ráhullik a mellkasomra.

Csalogat magához a medence hullámzó, kristálytiszta vize, de elvonja a figyelmemet a kerítés, amit még nem sikerült megcsináltatnom, ezért a drótháló megengedi, hogy a szomszéd kertjébe barangoljon a tekintetem.

Tudom, hogy nem is olyan régen költöztek ide az új szomszédok, de még nem volt alkalmam találkozni velük. Teljesen lefoglalt az utóbbi időben a munka. Reggel korán megyek, este pedig későn járok haza.

A tekintetem összetalálkozik egy piros bikinialsóval. A piros anyagba simuló fenék utolérhetetlenül kerek formája olyan, mint egy ropogós cseresznye, amibe szívesen beleharapna az ember.

A szemem felfelé kalandozik a testén.

Nem sok időt tölthet a szabad ég alatt, mert a bőre színe vakítóbb, mint a nap sugara. Teste hamvas fehérsége olyan, akár egy pohár hideg tej. Frissítő, bársonyos és kényeztető. Amint kiengedi kontyba fogott haját, megrándul a farkam.

Vörös.

– Haver! Nem vagyunk már tinédzserek! – figyelmeztetem ágaskodó testrészemet.

Amikor megrázza hosszú hajkoronáját, a Nap játékosan játszadozik rajta, a színek kavalkádjába veszek. Le merem fogadni, hogy nem festett, hanem eredeti. Elég sokat láttam már ahhoz, hogy tudjam. Lávazuhatag.

A „csajom” felé pillantok. Nem tisztességes dolog, amit művelek, de kíváncsi vagyok, van-e elölről is olyan jó, mint hátulról… Visszavezetem a vörös lány felé a tekintetem.

– Fordulj már meg – fohászkodom.

– Meghívhatnánk őt is a buliba. Biztosan a kedvünkre tudna tenni a kicsike. – Noah csap a hátamra.

Nem tudom, honnan és miért, de ismeretlen erők fognak körbe, és a féltékenység keserű ízét érzem. El akarom rejteni a szemei elől azt a csodálatos feneket.

– Lehet szemből meg Betty, a csúnya lány – válaszolom gyorsan.

– Sötétben senki sem látja – ugrat tovább.

– Menj, inkább hozz nekem egy sört a hűtőből. Kezdek kifogyni – mutatom a majdnem üres üveget.

A tekintetem félig az ételen, félig a lányon pihen.

Egy autó áll meg a behajtójukon, majd egy kislány az ismeretlen lány felé szalad. A lány a magasba emeli és megpördíti a levegőben.

A kislány kacaja dallamként hasítja ketté a mögöttem lézengő emberek zaját.

Némi mosolyt csal az arcomra.

Miért van ez rám ilyen hatással?

Megrázom a fejem, hogy kiűzzem ezt az ostobaságot… Még sosem gondolkoztam el ezen.

Sarára pillantok.

Ő azoknak a nőknek a táborát erősíti, akik sosem akarnak gyerekeket. Nem áldozza fel a testét és nem osztozik a mellén. A gyerekek számára csak nyűgöt jelentenek, a sírásukkal ki lehetne őt üldözni a világból.

Szereti a kényelmet, és nem akar a saját maga listáján másodikként szerepelni. De akkor én, annak ellenére, ami köztünk folyik, hányadik lehetek?

Gondolatban megvonom a vállam és egy utolsó pillantást vetek a vörösre, mielőtt visszamennék a többiekhez.