Zoë Schlanger

Fényevők

Mit árul el a növényi intelligencia
a földi élet titkairól?

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

The Light Eaters: How the Unseen World of
Plant Intelligence Offers a New Understanding of Life on Earth

Harper, an Imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2024

Copyright © Zoë Schlanger, 2024

Hungarian translation © Hegedűs Péter, 2025

Hungarian edition © Open Books, 2025

Fordította Hegedűs Péter

A fordítást szakmailag ellenőrizte dr. Molnár Csaba

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Tesfay Sába

Szerkesztő Papp Dénes

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-449-9

Anne-nek és Jeffnek,
akik felismerik az apróságok jelentőségét

Képesek fénnyel táplálkozni,
hát nem elég ennyi?

TIMOTHY PLOWMAN
etnobotanikus

Előszó

Félhomályban sétálok. Körülöttem vastag mohapárnák hullámzanak alig kivehetően. Felpillantok, és úgy érzem, eltörpülök a nyirkos, víztől csöpögő fatörzsek alatt. Talpam alatt a föld iszamós, süppedős. Egy tábla arra figyelmeztet, hogy legyek óvatos a környéken az agresszív vapitikkel. Ám egyetlen agancsost sem látok, úgyhogy gyalogolok tovább. Borzas alakok merednek a magasba, csecsemőökölnyi kardpáfrányok emelgetik bársonyos, aranybarna szőrrel, pihével borított, csavaros hegedűfejüket, váratlan kezdeményeiként az íves páfrányleveleknek, amelyek pávatollként bólogatnak felettük. Fejem felett az ágakról hosszú mohaujjak csüngnek alá. Egy kidőlt fáról gombák törnek az ég felé. Úgy tűnik, mintha minden egyszerre burjánzana felfelé, lefelé és kifelé.

Behatolok ebbe a buja növényi világba, de senki nem vesz észre. Itt minden annyira elmerül a saját létében, hogy úgy érzem magam, mint egy szivacson végigaraszoló hangya. A fákra felkúszó zuzmók korongszerű teste a széleken felpöndörödik, felfogva a vízcseppeket az új nap kezdetén, hogy dúsan tenyészhessenek tovább.

Az északnyugat-csendes-óceáni térségben, a Hoh-esőerdőben vagyok, ahol mindent titkok hatnak át. Nem is ok nélkül. Hiszen amit a tudomány az itt zajló biológiai folyamatokról tud, az jelentéktelenül kevés ahhoz képest, amire egyelőre képtelen magyarázatot adni. Körülöttem mindenütt összetett adaptív rendszerek működnek. Minden élőlény bonyolult kapcsolatrendszerben áll a környezetével, a leghatalmasabbaktól a legparányibbakig. A növények a talajjal, a talaj a benne lakó baktériumokkal, a baktériumok a növényekkel, a növények a gombákkal és a gombák megint csak az anyafölddel. A növények pedig az állatokkal is, amelyek lelegelik vagy beporozzák őket – meg persze egymással. Ez a gyönyörűséges zűrzavar ellenáll minden kategorizálásnak.

Miközben ezek a gondolatok járnak a fejemben, felmerül bennem a jin és jang, az ellentétes erők fogalma. Jól tudjuk, hogy az életet formáló hatások szakadatlan változásban vannak. A virágokat beporzó lepkék ugyanahhoz a fajhoz tartoznak, mint amelynek az egyedei hernyókorukban felfalják a növények leveleit. Vagyis a növénynek nem áll érdekében, hogy elpusztítsa a belőle lakmározó hernyót, mivel az majd azzá az élőlénnyé alakul át, amely a virágporát terjeszti. Persze azt sem hagyhatja, hogy a hernyók teljesen lerágják a leveleit, hiszen nélkülük képtelen fénnyel táplálkozni, és elpusztul. Így hát az ostromlott növény, amely már hatalmas önuralmat tanúsítva elvesztette néhány levelét, egy idő után fellázad, és bölcsen elkezd hernyóriasztó vegyületeket termelni. Ekkorra a hernyók java része már kellőképpen belakmározott belőle ahhoz, hogy életben maradjon, átalakuljon és beporozzon. A helyzet minden résztvevője hajszálnyira kerül a pusztulástól, hogy végül tovább éljen és viruljon. Ezt jelenti a kölcsönös függés és versengés vonzása és taszítása. Nagyobb léptékben nézve egyelőre senki sem győzött. Minden szereplő továbbra is a helyén van: állatok, növények, gombák, baktériumok. Végeredményként valamiféle szüntelen mozgásban lévő egyensúlyt kapunk. Mint rájöttem, ez a vonzás, taszítás és egybeolvadás az óriási biológiai kreativitás jele.

Ennek az összetettségnek a felfogása tudomány és filozófia közös szakmai kihívása, és mindenkié, aki megáll, hogy rácsodálkozzon. Ez a nyüzsgő élet annyi ideig sem marad változatlan, hogy alaposan szemügyre vehessük. Első megközelítésben észszerűnek tűnik, hogy leszűkítsük figyelmünket a növényekre; egy dologról lévén szó, ez bizonnyal egyszerűbb. Ám feltevésünk hamar naivnak bizonyul. Az összetettség minden szinten ott van.

Az én szakterületemen dolgozó újságírók hajlamosak túlzott figyelmet fordítani a halálra. Vagy annak előfutáraira: betegségekre, katasztrófákra, hanyatlásra. Így mérik a múló időt a klímaújságírók, miközben a Föld kérlelhetetlenül halad egyik baljós mérföldkőtől a másikig, egy előrelátható válság felé. Persze lehet, hogy alacsony volt a tűrőképességem, amit felemésztett, hogy éveken át aszályokkal és áradásokkal foglalkoztam. Az utóbbi időben érzéketlennek és üresnek éreztem magam. Szükségem lett az ellenkezőjére is. Mi a pusztulás ellentéte? – tűnődtem. Talán a teremtés. A vég helyett ideje volt a keletkezésre koncentrálnom. Márpedig a növények pontosan ezt teszik, hiszen a folytonos növekedés állapotában vannak. Világéletemben megnyugtatóan hatottak rám, jóval azelőtt is, hogy a tudomány megerősítette volna, amit már tudtunk: a növények között töltött idő jobb hatással van az elmére, mint egy kiadós alvás. Mivel egy zsúfolt nagyvárosban éltem, ha úgy éreztem, ki kell szellőztetnem a fejem, a parkban sétáltam egyet a zöldellő tiszafák és szilfák alatt; amikor pedig az idegeim pattanásig feszültek, hosszú perceken át figyeltem a cserepes filodendronom friss hajtásait. A növények az élet keletkezésének szemléletes példái: folyamatos, bár lassú változáson mennek át, miközben a levegőt és a termőtalajt puhatolva szakadatlanul kutatják, melyik út vezet az élhető jövő felé.

Úgy tűnt, a városban a legképtelenebb helyeken is meg tudnak telepedni. Felütötték fejüket a töredező járda repedéseiből. Felkúsztak a szeméttel elrondított telkek drótkerítésén. Titokban örömmel figyeltem, ahogyan egy bálványfa – amelyet északkeleten inváziós fajként irtanak – kihajt a házunk lépcsőjének egy repedéséből, és egyetlen idény alatt kétemeletnyi magasra nő. Titokban, mivel tisztában voltam vele, hogy New Yorkban rút gyomnak tekintik ezt a növényt, részben azért, mert méreganyagokat bocsát a talajba a gyökerei körül, hogy megakadályozza más fajok növekedését a közelében, ekként biztosítva magának az éltető napfényt; ám örömmel, mert ez ördögien leleményesnek tűnik. Amikor a szomszédom ősszel lekaszabolta a bálványfát egy machetével, meg tudtam érteni. Mégis, valahányszor kiléptem a házból, áhítattal pillantottam a csonkolt törzsre. Máris új, zöld hajtásokat hozott. Az ilyen buzgalom tiszteletet érdemel.

Egyszóval a növényvilág tűnt olyan területnek, amelyre apokaliptikus víziókban kimerült figyelmemet fordíthatom. És hamar világossá vált előttem, hogy a növények némi felüdülésnél többet is nyújthatnak. Hosszú évek megszállott kutakodása során rájöttem, hogy átformálták a felfogásomat az élet jelentéséről és a benne rejlő lehetőségekről. Most, ha körbenézek a Hoh-esőerdőben, nem csupán léleküdítő zöld lombtakarót látok. Az élet magasiskoláját látom, az abban rejlő potenciál legteljesebb, legkülönösebb és legleleményesebb megvalósítását.

Először is, a folyamatos növekedésben, mégis egyetlen helyre gyökerezve töltött élet roppant kihívások elé állít egy élőlényt. Ha a növények ezeknek meg akarnak felelni, akkor nekik kell alkalmazniuk a legtalálékonyabb túlélési stratégiákat minden élőlény közül, beleértve minket, embereket is. Sok közülük annyira leleményes, hogy az szinte képtelenségnek tűnik az élőlények egy olyan rendje részéről, amelyet többnyire életünk peremére száműzünk, mintegy háttérdíszletté alacsonyítva az állati lét színházában. A növények képességei ettől függetlenül elképesztőek; nap mint nap meghazudtolják vérszegény elképzeléseinket. Mint utóbb kiderült számomra, életmódjuk olyan lenyűgöző, hogy még senki nem ismeri igazán a növényi képességek határait. Úgy tűnt, azt sem tudjuk, hogy mi is egy növény valójában.

Mindez természetesen a botanika tudományának problémája, ám könnyen meglehet, hogy egyetlen nemzedéknyi idő alatt a legizgalmasabb felfedezéseknek leszünk tanúi, attól függően, mennyire vagyunk képesek befogadni a szükségszerűen bekövetkező, korszakalkotó változásokat. Ekkorra csak úgy furdalta oldalamat a kíváncsiság. A viták egy-egy tudományterületen általában valami egészen újszerű szemlélet kialakulásának előhírnökei. Ebben az esetben a tárgy maga a „zöld élet” volt, és én kezdtem érdeklődésemet teljes egészében a növények tudományában felsejlő felismerésekre irányítani. Úgy tűnt, hogy minél alaposabban feltárják a botanikusok a növényi formák és életjelenségek összetett rendszerét, annál kevésbé állják meg helyüket a hagyományos feltevések. Tudományos berkekben késhegyig menő viták kezdődtek az ellentmondások miatt, és a konfliktusok éppen olyan gyorsan szaporodtak, mint a rejtélyek. Engem vonzott a világos válaszok hiánya, és szerintem sokan mások is hasonlóképpen éreztek. Elvégre az ismeretlen rendszerint legalább annyira csábítja, mint amennyire visszarettenti az embert.

Könyvem a botanikának ezeket az új keletű felismeréseit tárgyalja, és bemutatja, milyen küzdelmek árán jutottunk el idáig. Ritkán nyílik alkalmunk végigkövetni, amint egy tudományterületet fenekestül felforgatnak, megkérdőjelezik az alapvető tételeit, ami aztán egy radikálisan új felfogás megszületéséhez vezet. Egyúttal foglalkozik egy merész kérdéssel is, amelyről ádáz viták folynak a laborokban és a tudományos szakfolyóiratokban, mégpedig azzal, hogy intelligensek-e a növények. Amennyire tudjuk, a növények nem rendelkeznek az agyhoz hasonló szervvel. Egyesek ettől függetlenül váltig hangoztatják, hogy figyelemre méltó képességeik ismeretében igenis intelligensnek kell tekintenünk őket. Az intelligenciát magunkban és néhány másik faj esetében következtetés révén azonosítjuk, vagyis nem élettani jelzéseket keresünk, hanem viselkedésformákat figyelünk meg. A szakemberek egy csoportja azzal érvel, hogy ha a növények képesek olyan dolgokat megtenni, amelyeket az állatvilágban az intelligencia ismérveinek tekintünk, akkor logikátlanság, sőt elfogult zoocentrikus előítélet értelem nélküli lényként beszélni róluk. Mások még messzebb mennek, és azt sugallják, hogy a növények tudatosak. A tudat az ember talán legkevésbé tisztázott sajátossága – más élőlényekről nem is beszélve. Az agy, állítják e tábor szószólói, valószínűleg csupán az elmeműködés egyik lehetséges módjának a feltétele.

Más botanikusok óvatosabbak, vonakodnak attól, hogy olyan tulajdonságokkal ruházzák fel a növényeket, amelyek szerintük kizárólag az állatvilágot jellemzik. Elvégre a növények az élővilágban külön kládot alkotnak, amelynek az evolúciója réges-rég elágazott a miénktől, és ha az intelligencia meg a tudatosság hagyományos, emberi értelemben vett sajátságaival ruházzuk fel őket, könnyen félreértelmezhetjük növényi létük lényegét. A tudósok ezen táborának álláspontjával is meg fogunk ismerkedni. Ám mind ez ideig egyetlenegy olyan botanikussal sem találkoztam, akit ne töltött volna el áhítatos csodálattal mindaz, amit a növények képességeiről az utóbbi időben megtudtunk. Modern technológiánknak hála, a tudósok az elmúlt két évtizedben a megfigyelés fantasztikus új eszközeihez jutottak, és felfedezéseik a szemünk előtt formálják át a „növény” szó jelentését.

Bárhogy vélekedjünk is a növényekről, annyi bizonyos, hogy továbbra is rendületlenül törnek a nap felé. Világunk e válságos korszakában a növények megismerésével egy „zöld” gondolkodásmódra nyílik rálátásunk. Ha igazán szerves részévé akarunk válni tulajdon világunknak, ha meg akarjuk érteni a benne kavargó életet, akkor muszáj többet megtudnunk a növényekről. Ők töltik fel Földünk légkörét az éltető oxigénnel, és a szó szoros értelmében felépítik testünket az általuk a napfény felhasználásával előállított cukrokból. Ők hozták létre azokat az alkotóelemeket, amelyeket mi az állati szervezetünk vegykonyhájában felhasználhatunk. Mégsem tekinthetünk rájuk haszonelvűn, puszta tápanyag-utánpótlást nyújtó gépezetként. Hiszen a növénynek is megvan a maga bonyolult és dinamikus élete – a társas létezés, a szexuális élet és persze a kifinomult érzékszervi észleletek széles skálája, amelyeket rendszerint kizárólag az állatvilág képviselőinek tulajdonítunk. Mi több, a növények olyasmit is képesek érzékelni, amiről nekünk fogalmunk sem lehet, az információk oly áradó özönét fogadják be, amit mi nem is észlelünk. A növényi lét mélyebb megértése új távlatokat nyit az ember számára: végre ráébredhetünk, hogy bolygónkon egy olyan, elképzelhetetlenül fejlett – egyszerre idegen és bensőségesen ismerős – életformával osztozunk, amelynek az életünket köszönhetjük.

A Hoh-esőerdőben egy oregoni juhar lombkoronája borul fölém. Törzsét teljességgel beborítja az édesgyökerű páfrány, az orvosi tüdőfű és a csipkeharaszt, azt a benyomást keltve, mintha a fa zöld manójelmezt viselne. A kéregnek alig néhány barázdája látszik; úgy emelkednek ki a bolyhos, zöld palástból, mint megannyi hegygerinc a sűrű lombtakaróból – akár az Olympic-hegység csúcsai az örökzöld erdőkből valamivel keletebbre. Előrehajolok, hogy alaposabban szemügyre vegyem a fatörzset. A zöld lepel valóságos világ a világon belül: a páfránylevelek és harasztbokréták a környező erdő formáit utánozzák parányi léptékben. A talajt háromlevelű madársóska és emeletes moha borítja. Valósággal beleveszem ebbe a világba, eggyé olvadok vele. Ám hadd ismételjem meg: mindnyájan már régóta a növények világában élünk, mit sem tudva valódi működésükről. Ez nem tűnik valami bölcs dolognak. Jobban meg akarom ismerni őket végre, távozom tehát az erdőből, és nekilátok a kutatásnak.

1. fejezet

A növényi tudatosság kérdése

Mi a növény? Valószínűleg van róla valami elképzelésünk. Meglehet, hogy egy dús napraforgó képe jelenik meg lelki szemeink előtt mosolygó tányérjával és sűrű szőrrel borított szárával, vagy a karóra felfutó, indás veteménybab a nagyi konyhakertjében. Netán, mint nekem, a konyhaablak előtt lógó hegyescsúcsú futókára téved a tekintenünk; legfőbb ideje volna meglocsolni. Mindenesetre valamennyien ismerjük a növényeket, amelyeket nap mint nap látunk magunk körül zöldellni.

Persze igazunk is van, úgy, ahogyan az ember a történelem folyamán bármikor rámutathatott egy lábasfejűre, és azt mondhatta, hogy íme, egy polip. Ám a közelmúltig nem tudtuk, hogy a polipok képesek a karjaikkal ízeket érzékelni,[1] eszközöket használni,[2] hogy megjegyzik az emberi arcokat,[3] és általában sokkal kifinomultabban észlelik saját környezetüket, mint mi a miénket; és hogy idegsejtjeik úgy oszlanak el a testükben, mint megannyi különálló, miniatűr agy. Tehát mi is valójában egy polip? Mindenesetre sokkal több, mint valaha képzeltük.

A válasz még alig kezd felsejleni előttünk, de máris forradalmasította a nem emberi intelligenciáról alkotott felfogásunkat egy kulcsfontosságú szempontból: a polip fejlődési ága az állati élet történetének igen korai szakaszában elvált a miénktől. Utolsó közös ősünk valószínűleg egy laposféreg volt, amely több mint ötszázmillió éve araszolt az óceánok fenekén.{1} Mostanáig olyan állatoknak tulajdonítottunk intelligenciát, amelyekkel közelebbi evolúciós rokonságban állunk: delfineknek, kutyáknak, főemlősöknek. De már tisztában vagyunk azzal, hogy hatékony szellemi képességek a sajátjainktól teljesen függetlenül is kialakulhatnak. Manapság ugyanez a paradigmaváltás játszódik le a növények vonatkozásában, csak – legalábbis egyelőre – jóval kisebb port felverve: a laboratóriumokban és a terepkutatások során, az élettudományok egyik legkevésbé szembeszökő ágában. Új ismereteink súlya pedig azzal fenyeget, hogy szétfeszíti azokat a kereteket, amelyek közé gondolatban eddig a növényeket zártuk. Meglehet, hogy előbb-utóbb az életről alkotott felfogásunk egészét átalakítja.

Egyszóval mi a növény? Jómagam is azt hittem, hogy tudom, de azután elkezdtem kifaggatni a botanikusokat.

Évekkel ezelőtt környezetvédelmi újságíróként tevékenykedtem, és egy súlyos problémával küzdöttem. A munkám túlnyomórészt két témára összpontosult: a klímaváltozás folyamatos előretörésére, valamint a szennyezett levegő és víz egészségre gyakorolt hatásaira. Vagyis az emberiség feltartóztathatatlannak tűnő halálmenetéről írtam. Miután öt-hat éven át ebben a légkörben éltem, torokszorító rettegés kezdett eluralkodni rajtam, és elkezdtem különösen viselkedni. Kollégáimnak valamiféle hátborzongató ujjongással az Éghajlatváltozási Kormányközi Testület (Intergovernmental Panel on Climate Change, IPCC) legújabb jelentéseit boncolgattam – amelyek arról számolnak be, hogy igen kevés időnk maradt a világméretű katasztrófa elhárítására –, és vártam, hogy elsápadjanak. Gyakorta az egész délelőttöt azzal töltöttem, hogy a rekordméretű erdőtüzekről és hurrikánokról olvasott híreket emésztettem, majd gépiesen beleszőttem őket ebédnél az irodai csevegésbe. Olyannyira igyekeztem – ösztönösen – távol tartani magam ezektől a jelenségektől, hogy lassan képtelenné váltam bármilyen érzelmi reakciót mutatni a környezeti kataklizmára. A grönlandi jégtakarók olvadására kezdtem pusztán egy újabb jó sztoriként tekinteni.

Ekkoriban kezdtem el kutakodásaimat a természettudományok egy olyan ágában, amelyet lélegzetelállítóan érdekfeszítőnek és élettelinek találtam. Szerettem a növényeket; gyönyörködve néztem, ahogy az éjszakai jázminom felkúszik az ablakkeretre, vagy a lantlevelű fikusz egy hirtelen növekedési rohamban három új levelet hoz, miután hónapokon át csak sínylődni látszott. Lakásom egy szívmelengető növényi dráma színpadául szolgált, amit sokkalta lenyűgözőbbnek találtam a számítógépem képernyőjén kibontakozó tragédiánál. Akkor hát, gondoltam magamban, miért nem fordítom feléjük riportertekintetemet? Az ebédszünetekben elkezdtem botanikai szakcikkeket böngészni, ugyanazokon az internetes portálokon, amelyeken korábban a klímaváltozásról szóló tanulmányokat bújtam. Ez a rendszer lehetővé teszi az újságíróknak, hogy elolvassák a legfrissebb kutatási eredményeket, mielőtt a nagyközönség számára hozzáférhetővé válnak, azzal a feltétellel, hogy közzétételük időpontjáig nem publikálnak cikket róluk. A szaklapok teli voltak a növényekkel kapcsolatos, nagy horderejű felfedezésekkel; feltárták a banán evolúciós eredetét, és végre megfejtették, hogy miért olyan sikamlós egynémely virág (azért, hogy akadályozzák a nektárlopó hangyákat). Úgy éreztem magam, mint aki egy régebbi korszak tudományát fürkészi; hát valóban ilyen sok alapvető tény maradt mindeddig feltáratlanul? Alig két hete éltem a növényvilág új keletű bűvöletében, amikor megtudtam, hogy a kutatóknak sikerült végre szekvenálniuk egy teljes harasztgenomot,[4] és erről hamarosan tanulmányt is publikálnak. Akkor még fogalmam sem volt arról, milyen korszakalkotó eredmény ez – a harasztok rendkívül ősi növények, így akár 720 kromoszómapárral is rendelkezhetnek,[5] szemben az ember 23 kromoszómapárjával, ami megmagyarázza, miért érte el őket ilyen sokára a „genetikai forradalom”. Az egyelőre tilalmas tudományos értekezést illusztráló, páfrányt ábrázoló kép pedig azonnal megbabonázott. Egy apró, csipkés növénykét ábrázolt az egyik kutató ujjbegyén, egy moszatpáfrányt, amely oly tündöklően zöld volt, mintha belülről ragyogna. Rögtön beleszerettem.

Az Azolla filiculoides, avagy nagylevelű moszatpáfrány, Földünk egyik legparányibb harasztféléje{2} időtlen idők óta tenyészik a nedves élőhelyeken. Rá is vonatkozik a növények általános szabálya, hogy a méret és az összetettség nem feltétlenül áll egymással egyenes arányban. A moszatpáfrányok nagyjából ötvenmillió éve terjedtek el, amikor a Föld éghajlata jóval melegebb volt, és hatalmas zöld takaró vonta be a Jeges-tenger felszínét. A rá következő évmilliókban oly sok CO_2-t nyeltek el, hogy a paleobotanikusok szerint kulcsfontosságú szerepet játszottak bolygónk lehűtésében, és egyes kutatók máris azt vizsgálgatják, nem volnának-e képesek újra megtenni ugyanezt.

A moszatpáfránynak van egy érdekes trükkje: mintegy százmillió évvel ezelőtt kialakított a testében egy speciális üreget, amelyben nitrogénkötő baktériumok telepe tenyészhet. A Föld légköre csaknem nyolcvan százalék nitrogént tartalmaz, amelyre minden életformának – minket is beleértve – szüksége van az élet építőköveinek, a nukleinsavaknak az előállításához. Ám az atmoszférában megtalálható formájában egyáltalán nem vagyunk képesek hasznosítani ezt a létfontosságú elemet. Vagyis köröttünk mindenütt ott a tengernyi nitrogén, csak épp egyetlen molekulájával sem tudunk mit kezdeni. Bármilyen hihetetlen, a növények teljes mértékben baktériumokra vannak utalva ezen a téren, azok képesek úgy átalakítani a nitrogént, hogy aztán a növényvilág tagjai – és mindazok az állatok, amelyek belőlük fedezik nitrogénszükségletüket – felhasználhassák. Így hát a moszatpáfrány e baktériumok szállásadójává vált. A parányi növény ellátja a cianobaktériumokat a kellő mennyiségű cukorral, ezek pedig cserébe átalakítják a nitrogént a moszatpáfrány által felvehető formájúra. A kínai és a vietnami parasztok már évszázadokkal ezelőtt felismerték ebben a növényben a hasznos tápanyagforrást: hagyományosan moszatpáfrány-őrleménnyel „trágyázzák” rizsföldjeiket.[6]

Egyszóval mindent kivettem a könyvtárból a témáról, és beleástam magam. Elbűvölt a mohóságom, mindaddig alig néhányszor vett rajtam erőt ennyire. Úgy beleszerettem a moszatpáfrányba, hogy rá is tetováltattam bal karomra. Az újságírók hajlamosak lángoló érdeklődést mutatni valami iránt, hogy aztán a tűz gyorsan ki is hunyjon. Ám ezúttal úgy éreztem, mintha valóságos megszállottság kerített volna hatalmába. Kismillió kérdés ötlött fel bennem a növényeknek ezzel az egészen közönséges csoportjával kapcsolatban; látszólag minden csinnadratta nélkül léptek az élet színpadára, mégis alapvetően változtatták meg a világunkat. Vajon mi mindent nem tudtam még róluk?

Hirtelen támadt érdeklődésem lázában vásároltam meg és olvastam ki egy ültő helyemben Oliver Sacks Oaxaca Journal (Oaxacai napló) című kötetét, vagyis azokat a feljegyzéseket, amelyeket a szerző egy Délnyugat-Mexikóba indított harasztkutató expedíció vezetőjeként vetett papírra egy busznyi elszánt amatőr pteridológus, azaz harasztkutató társaságában, akik egytől egyig az Amerikai Haraszttani Társaság (American Fern Society) New York-i Tagozatához tartoztak. Az expedíció társvezetője Robbin C. Moran harasztszakértő, a New York-i Füvészkert negyvennégy éves munkatársa volt, aki Oaxaca állam legeldugottabb zugaiba is elkalauzolta társait. Egy ízben aztán – miután napokon át gyönyörködtek az isten háta mögötti falvak és káprázatos tájak látványában, csodálták a helyi piacok terményeit meg a bíbortetűfestékkel teli üstöket, és persze tanulmányozták a legkülönfélébb májmohákat és harasztokat – Sacks olyan pillanatot élt át, melyet csakis színtiszta elragadtatásként lehet jellemezni. A délutáni nap már alacsonyan járt, de még mindig perzselően sütötte a kukoricaföldet, amelynek szélén egy idősebb úr – botanikus, az oaxacai mezőgazdaság szakértője – álldogált. A szerző alig félmondattal idézi fel a fenséges pillanatot – épphogy csak felvillantja –, ám bennem minden szava megfellebbezhetetlen igazságként csengett.

…az embermagas kukorica, a szikrázó napsütés és az öregúr eggyé válnak. Ez egyike volt azoknak a leírhatatlan pillanatoknak, amelyekben az ember a szokottnál intenzívebben tapasztalja meg a valóságot – egy szinte természetfeletti realitást érzékel –, majd leereszkedtünk az ösvényen, és visszaszálltunk a buszba, de még mindig egyfajta transzban vagy kábulatban, mintha váratlanul megpillantottuk volna a szentséget, de most visszatértünk a hétköznapi, parlagi világba.

A természetbúvárok műveit át- meg átszövik az örökkévaló, a végső valóság, a gestalt, a nagy egész felvillanásának élményei; korántsem én voltam az első, akit így rabul ejtett valamely megtapasztalás. Pilgrim at Tinker Creek (A Kolompár-patak zarándoka) című művében Annie Dillard írónő hasonló pillanatot él át egy fa alatt, miközben az ágai között átszüremlő fénypászmákat nézi. Egy másodpercre felvillan előtte a valóság, ám amint ráeszmélne, mit él át, a pillanat máris tovaszáll – de örökre vele marad ennek az éber és nyitott tudatosságnak az emléke, amelyet csak ilyen töredékekben lehet megtapasztalni, de talán mégis a valóság megfigyelésének hitelesebb módszere a szokottnál.

Munka után gyakran kora hajnalig bújtam a növényekről, a növényvilág varázsától megbabonázott természettudósokról szóló könyveket, és egyre gyakrabban bukkantam hasonló különleges pillanatok leírására. Andrea Wulf A természet feltalálója – Alexander von Humboldt kalandos élete{3} című életrajzi kötetéből megtudtam, hogy a jeles 19. századi természetbúvár is átélte a valóság megtapasztalásának e felvillanásait. Humboldt azon tűnődött, miképp lehetséges, hogy amikor a természetet járja, valamiféle egzisztenciális igazság tárul fel előtte. „A természet mindenütt olyan hangon szól az emberhez, ami meghitten ismerős a lelkének” – írta –, „minden összefügg, és kölcsönhatásban van egymással”, és ennek köszönhető, hogy „a természet a teljesség benyomását kelti”. A kiváló természettudós a későbbiekben megismertette az európai értelmiséget korszakalkotó koncepciójával: bolygónk egyetlen eleven egész, amelynek éghajlati rendszerei, valamint egymásba kapcsolódó biológiai és geológiai rendszerei egy „hálószerű, bonyolult mintázatú szövetet” alkotnak. Ez volt a nyugati tudományban az ökológiai gondolkodás első felcsillanása, ami a természet világát egyszeriben egymással szoros kölcsönhatásban álló állat- és növénytársulások láncolatának mutatta.

A botanikai tanulmányok olvasásától időnként én is belekóstoltam ebbe az érzésbe, és belepillanthattam abba a teljességszerűségbe, amit azonban egyelőre magamnak sem tudtam megfogalmazni. Be kellett vallanom magamnak, hogy egyre nagyobb hézagokra lelek az ismereteimben. Egész életemet zöld környezetben töltöttem, ebbéli tudásom mégis a nullával volt egyenlő. Úgy éreztem, mintha lassan elhúznának egy függönyt, és egy ablak nyílna előttem egy párhuzamos világmindenségre. Már tudtam, hogy ez az univerzum létezik, de arról még fogalmam sem volt, hogy mit tartogat számomra.

Beiratkoztam a New York-i Füvészkert haraszttani kurzusára, amelyet nem más tartott, mint Robbin C. Moran, a Sacks-expedíció kalauza, aki negyvennégy ugyan már rég elmúlt, de továbbra is éppoly fiatalosan festett. (Mint utóbb megtudtam, a botanika világában számos visszatérő szereplőt találunk, akiket többnyire baráti, olykor azonban ellenséges szálak fűznek egymáshoz.) Megtanultuk, hogyan ismerjük fel a harasztokat felépítésük jellegzetességeiről, és sok mindent megtudtunk az egyes fajok egyedi sajátosságairól is. Egy édesgyökerű páfrány, a tölgyfák ágain élő, „feltámadó páfránynak” is nevezett Polypodium polypodioides aszályos időkben képes teljesen dehidrálódni, csupán némi halottnak tűnő, kiszáradt vázat hagyva hátra, hogy azután akár több mint száz éven át megmaradjon ebben az állapotában, majd a vízbőség időszakában ismét feléledjen. A páfrányfák több mint húsz méter magasra megnőhetnek, más harasztok pedig – például a moszatpáfrány – parányi műtrágyagyártó üzemek. Ott van azután a saspáfrány: ha vakmerő tehenek lelegelik, belső vérzés következtében múlnak ki. „Ez egy véresen könyörtelen páfrányféle” – kommentálta Moran.

A kurzuson megtanultam azt is, hogy a harasztok sokkal, de sokkal régebbi fejleményei az evolúciónak, mint a virágos növények. Már jóval azelőtt az élet színpadára léptek, hogy a törzsfejlődés folyamán elkezdtek volna kialakulni a növényi magvak, tehát magok nélkül szaporodnak. Néhány nap múlva, ebédidőben épp a harasztokról olvasgattam – időközben megszállottságom egyre nőtt –, és megtudtam, hogy a magok hiánya évszázadokon át hüledezésre késztette Európa népét. Hiszen minden növénynek vannak magvai; ez a szaporodásuk kulcsa, gondolták a középkori emberek. Mivel pedig a haraszton nem találtak magokat, a korabeli észjárást követve arra jutottak, hogy bizonyára ott vannak azok, csak épp láthatatlanok. És mivel egy másik akkoriban bevett elmélet szerint a növények fizikai tulajdonságaiból következik, hogy milyen célra használhatók fel, az emberek meg voltak győződve, hogy ha meglelik a láthatatlan magvakat, azzal maguk is láthatatlanok lehetnek.

Mindenesetre a harasztok fajfenntartása még ennél a bizarr elképzelésnél is különösebbnek bizonyult. Először is, a harasztok nem maggal, hanem spórával – mégpedig úszó spermiummal – szaporodnak, és mielőtt a jól ismert leveles növénnyé fejlődnének, keresztülmennek egy teljességgel elkülönülő, ivaros szakaszon: aprócska, alig sejtrétegnyi vastagságú lemezes előtelep jön létre, amely cseppet sem hasonlít a belőle utóbb kifejlődő növényre. Az ember észre sem venné az erdei talajon, olyan parányi. Az előtelep hímivarszerve kibocsátja a hímivarsejtet, az pedig a párás felszínen úszva jut el a női ivarszerv petesejtjéhez, hogy megtermékenyítse. A harasztok hímivarsejtjei valóságos úszóbajnokok – akár hatvan percen át is képesek mozogni a vízben. Mikroszkóp alatt az ember jól láthatja vonaglásukat.

Ám a harasztok szaporodása egyéb érdekességeket is rejt. 2018-ban, amikor kezdtem belehabarodni a bámulatos növényvilágba, egyes kutatások arra engedtek következtetni, hogy bizonyos harasztfajok hatékonyan vetekednek egymással az erőforrásokért – kibocsátanak egy bizonyos hormont, amely lelassítja a vetélytárs faj hímivarsejtjeit. A tunyább hímivarsejtek csökkentik az érintett faj fennmaradási esélyeit, így a hormonális szabotázst kezdeményező fajnak több jut a szűkös erőforrásból, legyen az a víz, a napfény vagy a termőtalaj.

A tudósok akkoriban kezdték tehát törni a fejüket a jelenségen. „Ez egy vadonatúj fejlemény” – magyarázta nekem Eric Schuettpelz, a Washington D. C.-beli Smithsonian Természettudományi Múzeum kutató botanikusa telefonon. A hímivarsejtek efféle legátlása nyilvánvalóan úttörő felfedezésnek számított a haraszttanban. „Azzal tisztában vagyunk, hogy egy növényi hormonról van szó, ám fogalmunk sincs, hogy mi a működési mechanizmusa” – folytatta a botanikus. Mert ugyan honnan tudhatná egy haraszt, hogy mellette másik fajhoz tartozó vetélytársai nőnek? És hogyan időzíti a kártékony hormon kibocsátását? Egy, a Colgate Egyetemen dolgozó haraszttudós egyébként éppen abban a hónapban adta elő a jelenségről írott korai tanulmányának anyagát egy botanikai konferencián.

Egy percig némán emésztettem magamban az értesülést: a harasztok tehát képesek távolról hatást gyakorolni más fajok hímivarsejtjeire. Ez aztán a pikáns növényi sztori! Kezdtem valóban érteni Moran harasztmániáját. E rendkívül figyelemreméltó felfedezés fényében eltűnődtem, mi mindenre képesek még a növények.

Ez a kérdés olyannyira nem hagyott nyugodni, hogy mindinkább feltámadó érdeklődésem a növénytudomány egy viszonylag új területére, a növények viselkedéstanára irányult. Mint megállapítottam, a releváns szaklapokban egyre-másra bukkantak fel a növényviselkedés-tani tanulmányok. Mielőtt azonban belemélyedhettem volna a témába, újabb szellemi gátat kellett lerombolnom magamban; továbbra is elbűvölő, bár kissé valószínűtlen lehetőségnek tartottam, hogy a növények képesek legyenek viselkedni. Ám az átnyálazott tanulmányok szerzői közül sokan még merészebb elképzeléssel rukkoltak elő, azzal, hogy a növények az intelligencia bizonyos formájával is rendelkeznek. Nagyon érdekelt a téma, ugyanakkor szkeptikus voltam. És ezzel nem voltam egyedül. Mint kiderült, a növényi intelligencia puszta hipotézise valóságos háborút robbantott ki tudományos berkekben.

Igazán viharos időszakban toppantam be a tudományos világ ezen területére. Miután több mint negyven évvel korábban egy felelőtlen sikerkönyv csaknem örökre ellehetetlenítette ezt a tudományterületet, az elmúlt másfél évtizedben a növényi viselkedés kutatásának újjáéledése számtalan új botanikai felismerést eredményezett. A The Secret Life of Plants (A növények titkos élete) 1973-ban látott napvilágot, és világszerte rögtön megragadta az olvasóközönség képzeletét. Peter Tompkins és Christopher Bird műve a valódi tudomány, a gyanús kísérletek és a teljesen tudománytalan hipotézisek elegye. A szerzők az egyik fejezetben azt állítják, hogy a növények éreznek és hallanak, Beethovent például jobban szeretik, mint a rock and rollt. Egy másik fejezet szerint a korábbi CIA-ügynök, Cleve Backster rákapcsolt egy hazugságvizsgálót a szobanövényére, és elképzelte, amint felgyújtja. A hazugságvizsgáló tűje vadul kilengett, ami annyit jelent, hogy a szobanövény fokozott elektromos aktivitást mutatott. Embereknél az ilyen eredményt egy-egy stresszhullámnak tulajdonítják. Backster szerint a szobanövény az ő gonosz gondolatára reagált, és a kísérlet alapján arra a következtetésre jutott, hogy a növények nem csupán tudatos lények, de gondolatolvasók is.

A könyv üstökösként robbant be a népszerűsítő ismeretterjesztő könyvek piacára, és fergeteges sikert aratott – ami növénytani művekkel igen ritkán esik meg. A Paramount stúdió még játékfilmet is készített belőle, amelyhez Stevie Wonder írta a zenét. Az album első kiadását virágillatú parfümmel bepermetezve kezdték terjeszteni. A könyv gyökeresen megváltoztatta a meghökkent olvasók szemléletmódját, amellyel a környezetükben lévő növényekre tekintettek – hiszen korábban leginkább a szoba vagy az udvar passzív díszeiként gondoltak rájuk, amelyek közelebb állnak a néma és mozdulatlan kövek, mint az állatok világához. A kötet megjelenése egybeesett a New Age korszak beköszöntével, amelynek hívei kapva kaptak az olyan lélekemelő sztorikon, hogy a növények éppen annyira elevenek, mint mi magunk. Sokan beszélni kezdtek a szobanövényeikhez, és amikor elmentek otthonról, feltettek egy klasszikus lemezt a fikuszuknak.

Csakhogy a könyv szépséges koholmányok gyűjteményének bizonyult. Számos tudós próbálta reprodukálni a szerzők által bemutatott szenzációs „kísérleteket”, de mindhiába. Clifford Slayman molekuláris és sejtbiológus és Arthur Galston növényélettan-kutató az American Scientist egy 1979-es cikkében „megtévesztő és bizonyíthatatlan állítások korpuszának” bélyegezte a kötetet.[7] Tovább rontott a helyzeten, hogy a hajdani CIA-ügynök Backster, valamint Marcel Vogel, az IBM kutatója, aki azt bizonygatta, hogy igenis képes reprodukálni a „Backster-effektust”, hangot adtak abbéli meggyőződésüknek, hogy a hatás csakis akkor érvényesül, ha az ember előbb szoros érzelmi kapcsolatot alakít ki a növénnyel. Nézeteik szerint ezzel volt magyarázható, hogy egyetlen másik laboratórium kutatói sem tudták sikerrel megismételni a kísérleteiket. „A növény és ember között kialakuló empátia kulcsfontosságú – kötötte az ebet a karóhoz Vogel –, és ehhez elengedhetetlen bizonyos mértékű spirituális fejlettség.”

Korabeli botanikusok szerint a kötet olyan súlyosan csorbította a szakterület renoméját, hogy az alig volt képes kiheverni a kárt. A kutatók a továbbiakban zárt ajtókra találtak a tudomány világának kapuőreinél, a kollegiális lektorálással működő folyóiratoknál és a költségvetési támogatásokat elosztó bizottságoknál – amelyek mindenkor konzervatív hozzáállásukról híresek. Számos szakember szerint, akiket megkérdeztem, az amerikai Nemzeti Tudományos Alap a rá következő években vonakodott kutatói ösztöndíjakat adni bárkinek, aki a növényeknek a környezetükre adott reakcióit tanulmányozta. Bármely kérelmet egyből elutasítottak, ha a leghalványabb utalást találták benne a növényi viselkedés kutatásának szándékára. A finanszírozási források addig is vékonyan csordogáltak a területre, ám ekkor teljesen elapadtak. A tudományág úttörő szakemberei vagy átnyergeltek egy másik szakterületre, vagy végképp hátat fordítottak a tudománynak.

Ám a kiválasztott kevesek hősiesen kitartottak, és míg várták, hogy újra kedvező szelek fújdogáljanak, más irányú kutatásokkal bíbelődtek.

És az elmúlt másfél évtizedben végre valóban változott a széljárás. Egyes növényviselkedés-tani kutatások ismét kaptak finanszírozást, noha eleinte kevés ösztöndíj volt. A botanikai szaklapok – jóllehet sokukat továbbra is a növényi intelligencia létét tagadó szakemberek szerkesztették – kezdtek végre elfogadni egy-egy témába vágó tanulmányt. A változást alkalmasint az új technológiák, köztük a génszekvenálás megjelenése és a mikroszkópok fejlődése hozta meg, ami lehetővé tette, hogy a kutatók hamisítatlan tudományos szigorral is korábban elképzelhetetlen következtetésekre jussanak. Ám az is meglehet, hogy a The Secret Life of Plants okozta fiaskót és a nyomában következő lejárató kampányt ekkorra már eléggé elfedte a múlt homálya.

A szakcikkek szerzői többnyire ódzkodtak az „intelligencia” szó használatától, amikor közzétették az eredményeiket, ám ezek mégis egyértelműen sugallták, hogy a növények sokkal fejlettebbek, mint valaha képzeltük.

Olvasmányaimból az is kiderült, hogy egyes kutatók nemrégiben az emlékezet kecsegtető jeleire bukkantak a vizsgált növényekben. Mások pedig úgy találták, hogy számos növényfaj képes megkülönböztetni magát más fajoktól, és meg tudja állapítani, hogy genetikai rokonságban áll-e velük. Amikor ezek a növények észlelik, hogy közeli rokonaik növekednek mellettük, két napon belül képesek átrendezni levélzetüket úgy, hogy ne árnyékolják kistestvéreiket.[8] A borsópalánta gyökerei a jelek szerint képesek észlelni a zárt vezetékben csordogáló vizet,[9] és arrafelé növekednek tovább, több növényfaj pedig, köztük a limabab[10] és a dohánycserje[11], azzal reagál a kártevő rovarok támadására, hogy az adott rovarfajjal táplálkozó állatokat vonz magához, amelyek aztán megszabadítják a kártevőktől. (Más növények – köztük egy bizonyos paradicsomfajta – pedig olyan vegyületeket választanak ki, melyek hatására az éhes hernyók felhagynak leveleik rágcsálásával, és inkább egymást falják fel.[12]) Lassan valósággal áradni kezdtek a figyelemre méltó növényi viselkedésformákról szóló tanulmányok, és úgy tűnt, hogy a botanika jelentős áttörés küszöbén áll. Én pedig feltettem magamban, hogy jelen leszek, amikor ez bekövetkezik.

Amikor visszatértem íróasztalomhoz a légkondicionált szerkesztőségbe, elméláztam ezeken az információkon, amelyek megszakították a munkanapomat. A növényi viselkedés tudományának reneszánsza mintha egy korábbi énemet szólította volna meg. Életem első kilenc esztendejében, az öcsém születéséig egyke voltam. Persze egy kilencéves kislány nem sok mindent tud kezdeni egy újszülött csecsemővel, főleg, ha hozzám hasonlóan szent meggyőződése, hogy ő valójában már kész felnőtt egy gyermeki test csapdájába zárva. Ami annyit jelent, hogy magányosnak éreztem magam, és hajlamos voltam a képzeletem birodalmába menekülni. Az efféle kislányok rendszerint összetett belső világot építenek fel magukban, és rávetítik a környező valóságra. Az ilyen lelkialkat iránt kevéssé fogékony felnőttek hajlamosak arra, hogy melodramatikusnak tartsák. Csakhogy én minden alkalommal felhúztam az orrom ennek a szónak a hallatán, mivel arra utalt, hogy az én valóságértelmezésem hamis és megbízhatatlan. Biztos voltam benne, hogy a maga tényleges valójában látom a környező világot, amelyben a köveket éppoly elevennek és a világra reagálni képesnek véltem, mint a mókusokat vagy a fákat. A gyermekek köztudomásúlag született animisták.

Elszigeteltségérzetemet csak még jobban elmélyítette, hogy számos olyan dolgot észrevettem, amelyek felett az emberek, nevezetesen a felnőttek, nyilvánvalóan elsiklottak. Tavasszal elnéztem, ahogyan a bíborszín krókuszok felütik fejüket a még dermedt földtakaró alól, ahogyan a frissen kikelő kiscsibék törik át a tojást. A szobám ablaka előtt álló, terebélyes fehér tölgy törzsén kékcsőrű küllő kopácsolt. Valahányszor megfigyeltem egy élőlényt a maga hamisítatlan és sajátos tevékenysége közben, úgy éreztem, hogy bepillantottam a kulisszák mögé, a világukba. A valódi világba.

Kislány korom legnagyobb felfedezése egy közepes nagyságú mélyedés volt a házunk mögötti erdőben, néhány száz méterre tőlünk. Minden tavasszal felgyűlt benne fél-egy méter mélységben az esővíz, és ez a tavacska gyakran egész évben nem száradt ki, csak decemberben borította be a jég. Nyár elején tüzetesen átvizsgáltam a gumicsizmámat, hogy nem költözött-e bele pók, azután bokáig belegázoltam a vízbe, megpaskolva a kiemelkedő köveken megtelepedett, szivacsos mohákat, és barátaimként üdvözöltem a büdös kontyvirágokat. És bizonyos szempontból igenis a barátaim voltak. A posványos tóparton egy vadkacsapár is éldegélt, de hozzájuk sosem beszéltem. Úgy gondoltam, ők máris épp elég társas életet élnek, hiszen ott vannak egymásnak. A növények ellenben unatkozó időmilliomosnak tűntek.

Kisvártatva már azt képzeltem, hogy ezek a növénykék kicsiny emberek álöltözetben. Úgy emlékszem, azt azért sosem hittem, hogy konkrétan beszélnek hozzám, ám annyit igenis éreztem, hogy nem teljesen némák. És a maguk módján azért kedvelnek engem. Mindemellett pedig olyanok, mint a gyerekek, hiszen mindenki alábecsüli őket.

A kutató-írónő Edith Cobb The Ecology of Imagination in Childhood (A gyermeki képzelet ökológiája) című művének megírása előtt két évtizeden át vizsgálta, hogy milyen szerepet játszik a természet a gyermeki gondolkodás fejlődésének korai szakaszaiban. Arra a megállapításra jutott, hogy a gyerekek „rendszerszinten nyitott hozzáállása” bizonyos érzelmi közelség kialakítását teszi lehetővé a természet világához. „A kisgyermek számára a valóság természetének örök megkérdőjelezése javarészt egyfajta szavak nélküli dialektika az én és a világ között” – írja. Számos művészt és gondolkodót hoz fel példának, akiknek alkotói módszertana saját bevallásuk szerint lényegében gyermekkori szemléletmódjuk átmentése volt a felnőtt életbe. Bernard Berenson, a 20. századi műkritika óriása önéletrajzában kijelenti, hogy élete legboldogabb pillanatát kisfiúként, egy fatönkön álldogálva élte át:

Nyár eleji reggel volt. A hársfák felett ezüstös ködpára tündökölt remegőn, a levegő virágillattal volt terhes. A langy lég cirógatta az ember bőrét. Máig jól emlékszem – soha el nem feledhetem –, hogy felkapaszkodtam egy fatönkre, és egyszeriben éreztem, hogy egész lényem elmerült a létezésében. Persze akkor még nem így gondoltam rá. Nem is volt szükségem szavakra. Eggyé váltam vele.[13]

Ugyan kinek ne volna ehhez hasonló emléke? A fenti idézetben közölt tapasztalás hasonlít a Sacks, Dillard és Humboldt írásain végigvisszhangzó „valóságélményhez”. És ahhoz az életérzéshez, amelyet én is átéltem kislány koromban, amikor legörnyedve a krókuszokat figyeltem. Gyakran eltűnődöm, hogy miben áll ezeknek a pillanatoknak a jelentősége, milyen változást visznek véghez az emberben. Milyen új teret nyitnak a gondolkodás előtt?

Évtizedekkel azután, hogy elköltöztem az erdőszéli házból, egyszer csak azon vettem észre magam, hogy városlakóként hermetikusan elszigetelődtem egy irodaépületben. Kislánykori érzetem, hogy beavatottként átlátok a felnőttek színházának díszletein, ekkorra semmivé foszlott. Ám azután erőt vett rajtam a harasztok iránti rögeszmém, majd valósággal megbabonázott a növényi intelligenciáról folytatott vita, és azok a hajdani fogaskerekek a fejemben lassan ismét forogni kezdtek.

Csakhamar az ebédidőben silabizált botanika-szakirodalom jelentette számomra a nap fénypontját. A tudományos szaklapokban a legádázabb küzdelem dúlt, amivel tudósítói pályám alatt valaha szembesültem. Özönével olvastam a növényi intelligenciáról szóló cikkeket, és legalább ugyanennyi kritikával találkoztam: ledorongolták a végre kifejlődő szakterület szószólóit, rendszerint már a szóhasználat miatt kritizálták őket. Úgy tűnt, a növénytan számos kutatója személyes sértésnek veszi, ha az „intelligencia” kifejezést növényekre alkalmazzák. A még merészebb feltevésként elsuttogott „tudatosság” szót pedig valóságos káromlásnak tekintették. Az érveik persze meggyőzőek voltak; a növényeknek nincs agyuk, sőt idegsejtekkel sem rendelkeznek. És hát a növények úgy fejlődtek ki, hogy a mieinktől gyökeresen eltérő kihívásoknak legyenek képesek megfelelni. Egyáltalán mi szükségük volna bármiféle idegközpontra vagy neuronokra? Azután úgy látszott, hogy a Trends in Plant Science című szakfolyóiratban „Plants Neither Possess nor Require Consciousness” (A növények nem bírnak tudattal, és erre szükségünk sincs) címen publikált tanulmány,[14] amelynek nyolc szerzője egytől egyig nagy tekintélynek örvendő botanikus volt, végleg elbillenti a mérleg nyelvét. A szerzők kijelentették, „rendkívül valószínűtlen, hogy a növények – híján lévén mindennemű olyan anatómiai struktúrának, amelynek összetettsége akár távolról is emlékeztetne a nélkülözhetetlen agyéra – tudattal rendelkezzenek”. Inkább arról van szó, fejtegették, hogy a növények képességei a „biológiai programozásuknak” tudhatók be, „azoknak a genetikai információknak folyományaképpen, amelyekre a természetes kiválasztódás révén tesznek szert, és amelyek alapvetően különböznek a gondolkodástól és a tudástól, legalábbis ami e fogalmak közkeletű értelmezését illeti”.

A szerzők elismerték, hogy „ragyogó tanulmányok jelentek” meg a növényi tudat szószólóinak tollából, megállapításaikat nem is feltétlenül vitatják – még azt is megengedik, hogy a növényi szervezetben igen jelentős szerepet játszik az elektromos impulzusok továbbítása, és ez hasonló lehet az állati idegrendszerben lejátszódó folyamatokhoz (ám vigyázzunk, semmiképp sem azonosítható velük – tették hozzá). A vita pusztán abból támadt, magyarázták, hogy egyes kutatók túlságosan messzemenő következtetéseket vontak le, és „nevetségesen” leegyszerűsítették a „tanuláshoz” és „érzéshez” hasonló fogalmak jelentését állításaik védelmében. „Vajon miért hódít egyre nagyobb teret az antropomorf szemlélet a biológiában manapság?!” – panaszkodtak.

A természettudomány korántsem véletlenül konzervatív. A szigorú tárgyilagosság létfontosságú gátja a tévtanok elterjedésének. Mégis úgy éreztem, hogy az előbb említett tanulmány szerzői maguk alatt vágják a fát. A természettudománynak valóban nincs közmegegyezéssel elfogadott meghatározása olyan fogalmakra, mint élet, halál, intelligencia vagy tudat. A szóhasználat persze tényleg fontos, ám e szavak definícióját sosem rögzítették, ezért a jelentéstartományuk bátran tágítható. Miért ne rendelkezhetnének a növények olyan értelemmel, amely a felismerhetetlenségig különbözik a miénktől? Hiszen, az igazat megvallva, amit az elektromos jelzéseket továbbító pszeudo-idegrendszerről írtak, az ellenállhatatlanul meggyőzően hangzott.

A tudomány, kiterjedt lehetőségei dacára is, kizárólag olyasfajta kérdésekre képes választ adni, amelyek a természettudományos módszer alkalmazásával felderíthetők, és az élet értelme vagy meghatározása alkalmasint nem tartozik ezek körébe. Ha tehát a szigorúan tárgyilagos tudományra bízzuk magunkat, amely sosem tette fel magának lét és nemlét etikai kérdéseit, a növényeket pusztán fogalmi szinten is mindörökre a lélektelen dolgok dermesztő birodalmába zárjuk. És mégis akadt jó néhány szakember, aki vitézül igyekezett megbirkózni a legfogósabb problémával, azzal, hogy miben áll a világra való reagálás képessége, vagyis a tudatosság. Végső soron őket tekinthetjük a tudományos ismeretek olyan rendszerezőinek, akiknek köszönhetően etikai következtetést vonhatunk le arra vonatkozóan, hogy hová is soroljuk a növényeket, és miként viszonyuljunk hozzájuk. Teljességgel az ő illetékességi körükbe tartozott, hogy engedélyezzék vagy megtagadják bizonyos kísérletek lefolytatását és az eredmények publikálását, én pedig elhatároztam, hogy minden lépésüket figyelemmel kísérem.

Világos volt, hogy a növényiintelligencia-ellenes tábor nyíltan le akarja szögezni: a növények semmiképp sem olyanok, mint az állatok. Mindazonáltal az intelligencia és a tudat emberközpontú meghatározásából indultak ki, amikor kerek perec kijelentették, hogy a növények egyikkel sem rendelkezhetnek. Én valamiért úgy éreztem, ezt az érvet valamilyen belső ellentmondás feszültsége hitelteleníti, valamiképpen önmagát gáncsolja el. Paco Calvo, a Murciai Egyetem kognitív tudományok filozófiájával foglalkozó oktatója és Anthony Trewavas, az Edinburghi Egyetem közismert növényélettan-professzora egyaránt egyetértett velem: „Ez bizony afféle körkörös érvelés.”[15]

Ezen túlmenően úgy sejtettem, a félelem is ott munkál a háttérben. Átláttam, miért nem akarják a növényi intelligencia gondolatát cáfolók kiengedni a kezükből a gyeplőt, hagyni, hogy az elmélet idő előtt beszivárogjon a kultúra fősodrába, ahol könnyen kimosódhat belőle a tudományos igényesség, és holmi felvizezett, erőtlen kotyvalékká hígulhat. Talán csak arra használnák ezeket a hipotéziseket, hogy valamiféle újabb New Age-divathóbortokat támogassanak meg velük, amint legutóbb is történt a The Secret Life of Plants esetében. Ezt bizonyos mértékig meg tudtam érteni. A tömegkultúra mindig is hajlamos volt rá, hogy alapvető emberi sajátosságokkal ruházzon fel más fajokat, amint azt gyakorlatilag az összes tündérmesében és rajzfilmben láthatjuk. Ugyanakkor úgy éreztem, hogy ezek a tudósok egyértelműen alábecsülik a nagyközönség alkalmazkodóképességét, hiszen a közgondolkodás igenis tágítható. Nagyon is könnyen volna képes befogadni az intelligencia nem emberi válfajának eszméjét, ha egyáltalán esélyt kapna rá. Ez bizony kemény dió volt. Nehéz feladat kellőképpen fogékonynak lenni, hogy el tudjunk képzelni egy, a miénktől alapvetően eltérő intelligenciát, közben viszont megtartóztatni magunkat attól, hogy kézenfekvő emberi párhuzamokat vonjunk. A legtöbbünket soha korábban nem állították hasonló kihívás elé. Ám a jelenségek összetettségével tusakodni igenis remek agytorna. Úgy tűnt számomra, méltánytalan eltitkolni a tudományos felfedezéseket pusztán attól a félelemtől hajtva, hogy miként fogadja majd a nagyközönség. Én olyan világban szerettem volna élni, amelyben senki nem szorít háttérbe egy jelenséget csupán azért, mert bonyolult.

Úgy tűnt, hogy viszonylag az elején csöppentem bele a növényi intelligenciáról folytatott vitába, tehát talán épp időben. Egyelőre rengeteg volt az elvarratlan szál. Ám minden egyes felfedezést szigorúan tudományos bizonyítékokkal támasztottak alá, a kapott eredmények pedig túlságosan érdekesek voltak ahhoz, hogy csak úgy sutba hajítsuk őket. S hogy mi forgott kockán végső soron? Újra meg újra úgy éreztem, hogy a vita végül jelentéstani disputává laposodik, de azután mindig be kellett látnom, hogy valójában inkább két világszemlélet körül forog; a valóság természete a tétje, és azt a kérdést hivatott megválaszolni, hogy micsodák valójában a növények, kiváltképpen velünk, emberekkel összevetve.

Jegyzetek

1. fejezet – A növényi tudatosság kérdése

[1] Lena van Giesen et al.: Molecular Basis of Chemotactile Sensation in Octopus. Cell, Vol. 183., No. 3., 2020, 594–604.

[2] Jennifer Mather: Cephalopod Tool Use. In: Encyclopedia of Evolutionary Psychological Science, ed.: Todd Shackelford – Vivian Weekes-Shackelford. New York, Springer, 2021, 948–951.

[3] Roland C. Anderson et al.: Octopuses (Enteroctopus dofleini) Recognize Individual Humans. Journal of Applied Animal Welfare Science, Vol. 13., No. 3., 2010, 261–272.

[4] Fay-Wei Li et al.: Fern Genomes Elucidate Land Plant Evolution and Cyanobacterial Symbioses. Nature Plants, Vol. 4., No. 7., 2018, 460–472.

[5] D. Blaine Marchant et al.: Dynamic Genome Evolution in a Model Fern. Nature Plants, Vol. 8., No. 9., 2022, 1038–1051.

[6] Thomas A. Lumpkin – Donald L. Plucknett: Azolla: Botany, Physiology, and Use as a Green Manure. Economic Botany, Vol. 34., 1980, 111–153.

[7] Arthur W. Galston – Clifford L. Slayman: The Not-So-Secret Life of Plants: In Which the Historical and Experimental Myths about Emotional Communication between Animal and Vegetable Are Put to Rest. American Scientist, Vol. 67., No. 3., 1979, 337–344.

[8] María A. Crepy – Jorge J. Casal: Photoreceptor Mediated Kin Recognition in Plants. New Phytologist, Vol. 205., No. 1., 2015, 329–338.

[9] Monica Gagliano et al.: Tuned in: Plant Roots Use Sound to Locate Water. Oecologia, Vol. 184., No. 1., 2017, 151–160.

[10] Junji Takabayashi – Marcel Dicke – Maarten A. Posthumus: Induction of Indirect Defence Against Spider-Mites in Uninfested Lima Bean Leaves. Phytochemistry, Vol. 30., No. 5., 1991, 1459–62.

[11] Silke Allmann – Ian T. Baldwin: Insects Betray Themselves in Nature to Predators by Rapid Isomerization of Green Leaf Volatiles. Science, Vol. 329., No. 5995., 2010, 1075–1078.

[12] John Orrock – Brian Connolly – Anthony Kitchen: Induced Defences in Plants Reduce Herbivory by Increasing Cannibalism. Nature Ecology and Evolution, Vol. 1., No. 8., 2017, 1205–1207.

[13] Bernard Berenson: Sketch for a Self-Portrait. New York, Pantheon, 1949, 27.

[14] Lincoln Taiz et al.: Plants Neither Possess nor Require Consciousness. Trends in Plant Science, Vol. 24., No. 8., 2019, 677–687.

[15] Paco Calvo – Anthony Trewavas: Physiology and the (Neuro) Biology of Plant Behavior: A Farewell to Arms. Trends in Plant Science, Vol. 25., No. 3., 2020, 214–16.

{1} Összehasonlításként, az ember és a delfin utolsó közös őse egy szárazföldi emlős volt, amely nagyjából ötvenmillió éve élt. A csimpánzokétól viszont mindössze hatmillió éve vált el a fejlődésünk.

{2} A páfrányok a harasztok főtörzsébe tartoznak. (A szerk.)

{3} Fordította Makovecz Benjamin. Budapest, Park Kiadó, 2017.