DAN SIMMONS

TERROR

„Ez egy igazán vérfagyasztó horror, amely csak még rémisztőbbé válik, ha az ember felidézi, hogy a Simmons által leírt szörnyűségek nagy része a valóságon alapul.”

The Guardian

„Simmons egyik legjobbja.”

Kirkus Reviews

„A Hugo-díjas Simmons eleven színekkel kelti életre ennek a sarkköri felfedezőútnak a rettenetes megpróbáltatásait és kihívásait, továbbá némi természetfeletti borzalmat is belevisz az 1845-ös Franklin-expedícióba és az észak-nyugati átjáró felkutatására tett balsorsú kísérletébe.”

Publishers Weekly

„A Terror leviatáni hossza ellenére végig lenyűgöző olvasmány… A történelmi realizmusnak, a gótikus horrornak és az ősi mitológiának ez a keveréke egy veszélyes tánc a vékony jégen, amelyet bárki, aki híján van Simmons regényírói zsenialitásának, kétségkívül elvétett volna.”

Washington Post

Dan Simmons: The Terror

Copyright © 2007 by Dan Simmons

Hungarian translation: Farkas Veronika, 2017

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dan Simmons: The Terror

Little, Brown and Company, Hachette Book Group USA, 2007

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978 963 598 582 1 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

Borítókép: Magdalena Bay, view from peninsula in northern Spitsbergen with Aurora Borealis, by Francois-Auguste Biard (Musée de Louvre)

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: horror, thriller

Ezt a könyvet a feledhetetlen sarkvidéki emlékekért hálásan, sok szeretettel ajánlom a következőknek:

Kenneth Tobey, Margaret Sheridan, Robert Cornthwaite, Douglas Spencer, Dewey Martin, William Self, George Fenneman, Dmitri Tiomkin, Charles Lederer, Christian Nyby, Howard Hawkes és James Arness.

Ez a megfoghatatlan tulajdonság, ami a fehérség képzetét idézi, amikor leválik a jóindulatúbb asszociációkról, és egy önmagában rettenetes dologgal párosul, emeli a legmagasabb szintre a rettenetet.

Nézzétek csak meg a sarkok fehér medvéit és a trópusok fehér cápáját; mi teszi őket azzá a transzcendens borzalommá, amik, ha nem a sima, végletes fehérségük? Az a hátborzongató fehérség az, ami olyan visszás ártatlanságot sugároz, ami még a rémítőnél is utálatosabb, a tárgyuk öntudatlan diadalára. Ezért van az, hogy még a rémítő agyarú tigris sem rendíti meg annyira a bátorságot a maga lobogószerű bundájában, mint a fehérbe burkolózó medve vagy cápa.

– HERMANN MELVILLE

Moby Dick (1851)

1.
CROZIER

É. szél. 70° 05’, Ny. hossz. 98° 23’

1847 októbere

Crozier kapitány arra ér fel a fedélzetre, hogy a hajóját megostromolták az égi szellemek. Felette – a Terror felett – villódzó fénypászmák lebegnek, de utána gyorsan vissza is húzódnak, mintha csak harcias, de végső soron bizonytalan kísértetek karjai lennének. Ektoplazma alkotta csontvázujjak nyúlnak a hajó felé széttárulva, markolásra készen, majd foszlanak semmivé.

A hőmérséklet –45 fok, és gyorsan csökken. A három felső árbócsudárt, a fősudárvitorlát, a felső kötélzetet és a legfelső szárnyfőtartókat már rég lebontották és elraktározták, hogy csökkentsék a jéghullás veszélyét, és megakadályozzák, hogy a hajó felboruljon a rájuk rakódott jég alatt. Így a korábban leszállt köd miatt a mostanában a rövid nappalokat helyettesítő, erőtlen pirkadat órái alatt most úgy meredezik a magasban a megrövidített árbócrendszer, mint egy ügyetlenül megmetszett és koronáját vesztett facsoport. Visszatükröződik rajta az egyik halvány látóhatárról a másikra táncoló sarki fény.

A töredezett jégmező Crozier szeme előtt válik kékké, majd vérzik lilán, hogy végül olyan zölden ragyogjon fel, mint gyermekkora hegyei Észak-Írországban. Majdnem egy mérföldre a hajóorr jobb oldalától hatalmas jéghegy úszik; elrejti a Terror testvérhajóját, az Erebust szem elől. Egy csalóka pillanatra úgy tűnik, mintha a saját belsejéből sugározna színeket, mintha a saját hideg belső tüze égetné.

A kapitány felhúzza a gallérját és hátrabillenti a fejét, hogy negyvenéves szokása szerint ellenőrizze az árbócok és a kötélzet állapotát. Észreveszi, hogy a közvetlenül felette lévő csillagok hidegen és egyenletesen ragyognak, de a látóhatár közelében lévők nemcsak villognak, hanem mozognak is: amikor rájuk néz, gyors villanásokkal balra majd jobbra ugranak, utána fel-le pattognak. Crozier már korábban is látott ilyet, amikor ugyanilyen messzire merészkedtek délre ezeken a vizeken Ross-szal a korábbi expedícióik során. Azon a déli-sarki úton az első telét a jégen töltő egyik tudós, a saját kezével csiszolva és tisztogatva a lencséket a teleszkópjához, azt mondta neki, hogy a csillagok ugrándozását valószínűleg a jég borította tengerre és a láthatatlan, megfagyott szárazföldre súlyosan, de bizonytalanul ránehezedő hideg légtömegek gyorsan változó fénytörése okozza. A „láthatatlan szárazföld” egy emberi szem által még soha nem látott kontinensre utalhatott. Vagy legalábbis, gondolja Crozier, egy fehér ember által soha nem látottra.

Crozier és a barátja, az akkori kapitány, James Ross pontosan egy ilyen soha nem látott kontinenst fedezett fel nem egészen öt évvel korábban: az Antarktiszt. A tengerét, a keskeny öbleit és magát a szárazföldet Rossról nevezték el. A hegyeket a támogatóikról és a barátaikról. A látóhatáron felsejlő két vulkánt a hajóikról – ugyanerről a két hajóról – keresztelték el Erebusnak és Terrornak. Crozier már-már csodálkozott, hogy a hajó macskája után semmilyen jelentősebb földrajzi egységet nem neveztek el.

De róla sem, semmit. Ezen az októberi, téli, nappaltalan estén, 1847-ben, egyetlen sarkvidéki kontinens, sziget, öböl, folyótorkolat, hegyvonulat, jégmező, egyetlen kibaszott úszó jéghegy sem viseli Francis Rawdon Moira Crozier nevét.

Ám a kapitányt ez a legcsekélyebb mértékben sem izgatja. Miközben nyugtázza magában, az is eszébe jut, hogy egy kicsit ittas. Nos, gondolja, miközben gépiesen megkeresi az egyensúlyát a jeges fedélzeten, amely immár tizenkét fokban jobbra dől, és nyolc fokban az orr felé, az elmúlt három évben többször voltam ittas, mint józan, nemdebár? Sophia óta részeg vagyok. De még így is jobb tengerész és kapitány vagyok, mint az a szegény, szerencsétlen, nyomorult Franklin valaha is volt józanon. Vagy az a rózsás képű, selypegő ölebe, Fitzjames, ha már itt tartunk.

Crozier megrázza a fejét, és előreballag a jeges fedélzeten az orrba, az egyetlen emberalak felé, amit ki tud venni a villódzó sarki fényben.

Az alacsony, patkányképű Cornelius Hickey az, a duggatósegéd. Idekint, a sötétben mindenki ugyanúgy néz ki őrségben, mivel mindenki ugyanazokat a ruhadarabokat húzza magára a hideg ellen: több réteg flanelt és gyapjút, rá egy súlyos, vízálló nagykabátot. Vastag ujjaiból buborékszerű kesztyűk buggyannak ki, a vastag, kötött füles sapkájukat szorosan a nyakukba húzzák, és gyakran hosszú kendőket, sálakat is a fejük köré csavarnak, hogy csak a dércsípte orruk hegye látsszon ki. De mindenki egy kicsit másképp húzza magára ezt az egyenruhát. Van, aki egy hazai nyakvédőt vesz fel, van, aki még egy sapkát is a másik tetejébe nyom, vannak, akiknek egy szerető anya vagy kedves által kötött színes kesztyű kandikál ki a Királyi Tengerészet által utalványozott vízhatlan kesztyűjük alól. Crozier már megtanulta, mi alapján azonosíthatja odakint mind az ötvenkilenc életben maradt tisztjét vagy tengerészét még távolról és sötétben is.

Hickey mereven bámul a jégcsapokkal borított orrárbóc mögé, aminek az utolsó tízlábnyi szakasza immár bele van fagyva a jégtenger egy kiálló kupacába, mivel a Terror farát a magasba kényszerítette a jég nyomása, és ezért az orra lejjebb süllyedt. A duggatósegéd annyira belemerül a gondolataiba, vagy annyira fázik, hogy észre sem veszi a közeledő kapitányt, amíg Crozier oda nem ér mellé a korláthoz, amely immár a jég és hó oltárává változott. Az őrszem puskája ehhez az oltárhoz van támasztva. Senki nem nyúl szívesen fémhez ebben a hidegben, még kesztyűben sem.

A férfi kicsit összerezzen, amikor Crozier odahajol hozzá a korlát mellett. A Terror kapitánya nem látja a huszonhat éves férfi arcát, de azt igen, hogy a lehelete felhője – amely azonnal jégkristályokká áll össze, és visszatükrözi a sarki fényt – megjelenik a vékonydongájú tengerész skót kockás pokrócainak és gyapjúsapkájának vastag hengere mellett.

Télen a tengerészeti hagyományok értelmében nem szoktak tisztelegni az emberek a jégen, még csak az öklüket sem koccintják a homlokukhoz azzal a félmozdulattal, ami a tiszteknek általában kijár a tengeren, de a vastagon bebugyolált Hickey azért letudja azt a bizarr kis csoszogást, vállvonogatást és főhajtást, amivel a kapitány megjelenését illik nyugtázni odakint. A hideg miatt Crozier négy óráról kettőre rövidítette az őrségszolgálatot – Isten a tanúm, gondolja, hogy épp elég emberem van hozzá ezen a túlzsúfolt hajón, még az őrszemek létszámának megduplázásával is –, de Hickey lassú mozdulataiból látja, hogy a fickó már félig jéggé dermedt. Mindegy, hányszor rágja a szájába az őröknek, hogy mozogjanak a fedélzeten – sétáljanak, fussanak egy helyben, ugráljanak, ha muszáj, miközben azért folyamatosan a jégen tartják a szemüket –, az őrségben töltött idő nagy része alatt még így is hajlamosak éppen olyan mozdulatlanul ácsorogni, mintha a Déli-tengereken figyelnék a sellőket trópusi egyenruhában.

– Kapitány!

– Mr. Hickey. Nem látott semmit?

– A lövések óta… a lövés óta semmit. Már majdnem két órája, uram. Nemrég hallottam, mintha hallottam volna… talán egy kiáltást, vagy valamit, kapitány… a jéghegy mögül. Jelentettem Irving hadnagynak, de ő azt mondta, hogy bizonyára csak a jég csikorgott.

Croziernek szóltak ugyan, hogy lövést hallottak az Erebus irányából, és a kapitány fel is sietett a fedélzetre két órával ezelőtt, de azóta nem ismétlődött meg a hang, és ő sem küldött ki senkit a másik hajóhoz vagy a jégre, hogy utánanézzen, mi történt. Kimenni a befagyott tengerre a sötétben most, amikor az a… valami… ott várakozik a feltorlódott jég fagyos tarajai és a magas zasztrugák között – egyenlő lenne a biztos halállal. A két hajó most már csak a dél körül derengő napfény egyre rövidülő perceiben váltott üzeneteket egymással. Pár nap múlva már nem is lesznek nappalok, csak sarki éjszaka. Huszonnégy órás éjszaka. Száznapos éjszaka.

– Lehet, hogy a jég volt – helyesel Crozier. Azon tűnődik, Irving miért nem jelentette a kiáltásszerű hangot. – A lövés is az lehetett. Egyszerűen csak a jég.

– Igenis, kapitány. A jég volt az, uram.

Ebben egyikük sem hisz. A puskalövés hangja még egy mérföldről is nagyon jellegzetes, és ilyen messze északon szinte természetfeletti távolságokból is tisztán hallatszik minden. De az is igaz, hogy a Terrort egyre jobban szorongató jég folyamatosan recseg-ropog, nyögdécsel, hasadozik, csattog, zúg és sikoltozik.

Croziert a kiáltások zavarják leginkább. Minden éjjel felébresztik nagyjából egyórás mély álmából. Túlságosan emlékezteti a hangjuk az anyja sírására az utolsó napokban… és arra, amit az öreg nagynénje az éjszakában sikoltozó lidércekről mesélt, akik megjósolják, ha valaki meg fog halni a házban. Gyermekkorában mindkettő gyakran elűzte az álmát.

Lassan megfordul. A szempillája már csupa jég, a felső ajkára is ráfagyott a lehelete és a taknya. A matrózok mostanra már megtanulták, hogy a szakállukat mélyen be kell tűrni a pokrócukba odakint, de arra gyakran rákényszerülnek, hogy letépjék a ruhájukra fagyott hajukat. Crozier a többi tiszthez hasonlóan továbbra is minden reggel megborotválkozik, noha a széntakarékosság miatt a „meleg víz”, amit az inasa szokott behozni neki, általában éppen hogy csak megolvadt havat jelent, és ilyen körülmények között ez elég fájdalmas művelet.

– Némaság kisasszony még mindig a fedélzeten van? – kérdezi a tengerészt.

– Ó, igen, kapitány, szinte mindig idefent van – válaszolja Hickey, ezúttal suttogva, mintha ez bármit is számítana. Még ha Némaság meg is hallaná őket, akkor sem érti a nyelvüket. De az emberek valamiért úgy gondolják – és minden egyes nappal egyre jobban hisznek benne, amíg az a valami a jégen rájuk les –, hogy a fiatal eszkimó nő boszorkány. Varázsereje van.

– A bal oldalon van, Irving hadnaggyal – teszi hozzá Hickey.

– Irving hadnaggyal? Neki már egy órája letelt a őrsége.

– Igen, uram. De mostanában ahol Némaság kisasszony, ott a hadnagy is, már ne is haragudjon. Ha a kisasszony nem megy le, akkor ő sem. Már amíg nem muszáj, úgy értem… Egyikünk sem képes olyan sokáig itt maradni, mint az a bo… az a nő.

– Tartsa a szemét a jégen, és összpontosítson a feladatra, Mr. Hickey! – Crozier kurta utasításától a férfi megint összerezzen, de utána ismét elcsoszogja a szokásos tisztelgéstáncot, és visszafordítja fehér orrát az orr mögötti sötétség felé.

Crozier végigmasírozik a fedélzeten a bal oldalon lévő őrszemhez. Az előző hónap során, amikor meghiúsult az augusztusi menekülés reménye, felkészítette a hajót a télre. Ismét elrendelte, hogy az alsó keresztrudakat fordítsák a hajóval egy vonalba, hogy gerendaként is használhatók legyenek. Ezekre rögzítették a főfedélzet nagy részét beborító vitorlapiramist, majd felállították azokat szarugerendákat, amelyeket az optimizmus hetei alatt a raktérben tároltak. De bár a legénység összes tagja mindennap hosszú órákat töltött azzal, hogy ösvényeket vágjanak a fedélzeten a szigetelésként meghagyott kétarasznyi hóban, jégcsákánnyal-vésővel próbálják eltávolítani a vászontető alá felcsapódott, majd megfagyott tengervizet, és végül homokkal szórják be a közlekedési útvonalakat, egy vékony jégréteg mindig megmaradt. Crozier a megdőlt, ferde fedélzeten inkább elegánsan korcsolyázott, mint lépdelt.

Ezen az oldalon Tommy Evans tengerészkadét teljesít őrszolgálatot. Crozier a lehetetlen, zöld sapkájáról ismeri fel. Egyértelműen Evans anyja köthetette, és a fiú mélyen füles sapkájára húzva viseli. Az őrszem, a legénység legfiatalabb tagja három lépéssel odébb vonult a helyéről, hogy némi diszkréciót biztosítson Irving harmadtisztnek és Némaságnak. Crozier kapitány ezt látva legszívesebben seggbe rúgna valakit. Mindenkit.

Az eszkimó lány csuklyás, prémes kabátjában, nadrágjában úgy fest, mint egy alacsony, dundi medve. Félig hátat fordít a magas hadnagynak. Irving a közvetlen közelében ácsorog a korlát mellett – hozzáérni éppen nem ér, de sokkal kisebb távolságot hagy kettejük között, mint amekkorára egy haditengerész tiszt és úriember állna egy hölgy mellett egy kerti összejövetelen vagy egy vitorláskiránduláson.

– Irving hadnagy! – Croziernek nem áll szándékában ilyen éles hangon megszólalni, de szemernyi bűntudatot sem érez, amikor a fiatalember megugrik, mintha egy hegyes tőrrel bökték volna oldalba. Irving majdnem elveszíti az egyensúlyát, megragadja a jeges korlátot a bal kezével, és – mint ahhoz még mindig mereven ragaszkodik, noha már pontosan ismeri a jégbe fagyott hajókon szokásos protokollt – jobb kezét tisztelgésre emeli.

Elég szánalmas tisztelgésre, gondolja a kapitány, és nemcsak a bumfordi kesztyű, a gyapjúsapka és a meleg munkaköpenyek miatt, amelyektől az ifjú Irving olyannak tűnik, mint egy szalutáló rozmár, hanem azért is, mert hagyja, hogy a pokróca lehulljon simára borotvált arcáról – talán azért, hogy megmutassa Némaságnak, hogy milyen jóképű. Ráadásul immár két hosszú jégcsap lóg le az orrából, amitől csak még rozmárszerűbb benyomást kelt.

– Pihenj – csattan fel Crozier. Te átkozott bolond, teszi hozzá magában. Irving továbbra is vigyázzban áll, Némaságra pillant – vagy legalábbis a szőrmés csuklya a hátuljára –, és kinyitja a száját, hogy megszólaljon, de láthatóan nem tud mit mondani. Becsukja a száját. Az ajkai éppen olyan fehérek, mint a fagyott bőre.

– Most nem maga a soros, hadnagy – folytatja a kapitány, magában nyugtázva, hogy még mindig ostorcsapásszerű a hangja.

– Igenis, uram, igenis. Úgy értem, nem, uram. Úgy értem, a kapitány úrnak igaza van, uram. Úgy értem… – csukja össze Irving ismét a száját, de a hatást némiképp elrontja a fogainak a csattogása. Ebben a hidegben két-három óra alatt el is törhetnek a fogak – sőt, felrobbanhatnak, hogy beterítsék szorosan bezárt száját fogrepeszekkel.

– Miért van még mindig idekint, John?

Irving pislogni próbál, de a szem környéki izmai szó szerint megdermedtek.

– Azt az utasítást kaptam, hogy tartsam szemmel a vendégünket… hogy gondoskodjak… hogy vigyázzak Némaságra, kapitány.

Crozier lehelete megfagy, és egy pillanatra megáll a levegőben, majd jégkristályok formájában a fedélzetre hullik, mint megannyi miniatűr gyémánt.

– Nem úgy értettem, hogy minden percben, hadnagy. Csak azt mondtam, hogy tartsa szemmel, jelentse nekem, mit csinál, akadályozza meg, hogy szórakozzanak vele, vagy bajba kerüljön a hajón, és ügyeljen rá, hogy a legénység tagjai ne… becstelenítsék meg. Maga szerint idekint, a fedélzeten fennáll annak a veszélye, hogy megbecstelenítik, hadnagy?

– Nem, kapitány. – A válasz inkább kérdésnek tűnt, mint tényközlésnek.

– Tudja, mennyi idő alatt fagy meg idekint a fedetlen bőr, hadnagy?

– Nem, kapitány. Úgy értem, de, kapitány. Arra gondolnék, hogy meglehetősen gyorsan.

– Magának ezt pontosan tudnia kéne, Irving hadnagy. Már hat alkalommal szenvedett fagyási sérüléseket, pedig hivatalosan még be sem köszöntött a tél.

Irving hadnagy gyászosan bólintott.

– Kevesebb mint egy perc kell ahhoz, hogy egy csupasz ujj, vagy bármilyen, bőrrel borított testrész szilárdra fagyjon – folytatja a kapitány, noha tudja, hogy ez szemenszedett ostobaság. Ennél sokkal több időbe telne a dolog alig tíz fokkal a fagypont alatt, de reméli, hogy Irving ezzel nincs tisztában. – Utána pedig a szóban forgó testrész letörik, mint egy jégcsap – teszi hozzá.

– Igenis, kapitány.

– Szóval, komolyan úgy gondolja, hogy van esélye annak, hogy a vendégünket… megbecstelenítik idekint, a fedélzeten, Mr. Irving?

Irving a válasz előtt mintha eltöprengene. Előfordulhat, ébred rá Crozier, hogy a harmadtiszt már eddig is több gondolatot áldozott ennek a kérdéskörnek, mint kellett volna.

– Menjen le, John – vet véget a társalgásnak. – És mutassa meg dr. McDonaldnak az arcát és az ujjait. A jóistenre esküszöm, hogyha ismét komolyabb fagyási sérüléseket szenvedett, megvonom egyhavi bérét, és az anyjának is megírom.

– Igenis, kapitány. Köszönöm, uram.

Irving ismét tisztelgésre emeli a karját, de meggondolja magát, és fél kezével még a levegőben inkább bebújik a vitorlavászon alá, és a főlépcső felé indul. Nem néz vissza Némaságra.

Crozier ismét felsóhajt. Kedveli John Irvinget. Az a kölyök önként jelentkezett – két társával együtt az Excellentről, Hodgson másodtiszttel és Hornby első tiszttel. Az átkozott háromfedélzetes Excellent már azelőtt öregnek számított, hogy Noénak pelyhesedni kezdett volna a bögyörője. Nem volt árbóca, és állandó jelleggel Portsmouthban horgonyzott, mint azt Crozier is tudta, már több mint tizenöt éve; kiképzőhajóként szolgált a Királyi Haditengerészet legígéretesebb tüzérei számára. Sajnálatos módon, uraim, mondta Crozier a fiúknak az első szolgálatában töltött napjukon – aznap a szokásosnál is ittasabb volt –, ha körbenéznek, észre fogják venni, hogy bár mind a Terrort, mind az Erebust csatahajónak szánták, uraim, egyikükön sincs egy árva ágyú sem. Mi, ifjú önkénteseim az Excellentről, amennyiben a katonák szeszkamrába zárt muskétáit és revolvereit nem számítjuk, olyan fegyvertelenek vagyunk, mint egy ma született csecsemő. Olyan fegyvertelenek, mint az a kibaszott Ádám a kibaszott fügefalevelében. Más szóval, uraim, önök, mint fegyverszakértők éppen olyan hasznavehetetlenek lesznek ezen a hajón, mintha csöcsök lennének egy vadkanon.

Crozier szarkazmusának aznap nem sikerült letörnie az ifjú tisztek lelkesedését – Irving és a másik kettő csak még hevesebben kezdett arra vágyni, hogy teleken át fagyoskodhassanak a jégen. Persze mindez egy meleg májusi napon történt Angliában, még 1845-ben.

– És most az a szegény kis kölyök fülig belehabarodott az eszkimó boszorkányba – dünnyögi Crozier fennhangon.

Némaság, mintha csak értené, mit mond, lassan felé fordul.

Az arca általában láthatatlan a csuklya mély alagútjában, a vonásait elrejti zabolátlan farkassörénye, de ma este Crozier látja az apró orrát, nagy szemét és telt száját. A sarki fény villódzása visszatükröződik a fekete szempárból.

Francis Rawdon Moira Crozier kapitány nem találja vonzónak ezt a nőt; túl vademberszerű ahhoz, hogy akár csak emberként tudjon rá tekinteni, nemhogy fizikailag vonzó emberként, presbiteriánus ír létére sem. Egyébként is, az elméje és az alsóbb testrészei még mindig Sophia Cracroft eleven emlékével vannak tele. Azt viszont érti, hogy Irving távol az otthonától, a családjától és a nőktől úgy általában, hogyan szerethetett bele ebbe a pogány teremtésbe. A puszta egzotikuma – és talán még a megérkezésének komor körülményei is, nem beszélve a férfitársának haláláról, ami olyan különös módon egybefonódott annak a szörnyetegszerű lénynek az első támadásaival odakint a sötétben – úgy hathat a John Irving harmadtiszthez hasonló, reménytelenül fiatal romantikus lelkekre, mint a láng az éjjeli lepkékre.

Crozier viszont, mint arra már rájött először a Van Diemen-földön 1840-ben, majd végül az utolsó angliai tartózkodása idején, a következő kihajózására várva, már túl öreg a romantikához. És túlságosan ír.

És túl hétköznapi.

Ebben a pillanatban azt szeretné a legjobban, hogy ez a fiatal nő kisétáljon a sötétbe, és soha többé ne térjen vissza.

Még emlékszik arra, amikor négy hónappal korábban dr. McDonald jelentést tett Franklinnek és neki, miután megvizsgálta a hölgyet. A vele lévő eszkimó féri ugyanazon a délutánon fulladt bele a saját vérébe. McDonald azt mondta, hogy az orvosi szakvélemény szerint a nő tizenöt és húsz év közötti lehet – a bennszülötteknél ezt elég nehéz pontosan meghatározni –, és már menstruál, de minden jel szerint virgo intacta. És dr. McDonald arról is beszámolt, hogy a lány azért nem beszél, és nem ad ki hangokat – még akkor is hallgatott, amikor az apját lelőtték, és neki végig kellett néznie, amint kiszenved –, mert nincs nyelve. Az orvos úgy látta, hogy a nyelvét nem levágták, hanem tőből kiharapta valaki, vagy maga Némaság, vagy valaki vagy valami más.

Crozier meg volt döbbenve. Nem is annyira a hiányzó nyelvről hallott hírektől, hanem attól, hogy az eszkimó némber még szűz. Éppen elég időt töltött az északi sarkvidéken – főleg Parry expedíciója alatt, amikor egy eszkimó falu mellett teleltek át –, hogy tudja, a helyi bennszülöttek olyan könnyedén veszik a szexet, hogy a férfiak akár a legértéktelenebb csecsebecsékért is felajánlják a feleségüket a bálnavadászoknak vagy a felfedezőknek. És azt is tudta, hogy a nők néha puszta szórakozásból is felajánlkoznak, és más asszonyokkal vagy akár gyerekekkel nevetgélnek és locsognak, miközben a tengerészek fújtatva erőlködnek a lábuk között. Olyanok, mint az állatok. Ő maga olyannak látta őket, mintha az általuk viselt szőrmék és irhák a saját bőrük lennének.

A kapitány kesztyűs kezét a sapkája ellenzőjéhez emeli, amit két vastag sál tart a helyén, ezért nem lehet megemelni, és azt mondja:

– Üdvözletem, hölgyem. Javasolnám, hogy hamarosan térjen vissza a lakosztályába. Idekint kezd egy kicsit csípőssé válni az idő.

Némaság csak néz. Nem pislog, ennek ellenére valamiért nem deres a szempillája. Beszélni persze nem beszél. A kapitányt nézi.

Crozier szimbolikusan ismét megböki a sapkáját, és folytatja a körútját a fedélzeten. Felmászik a jég miatt felnyomódott tatba, majd a jobb oldalon leballag. Útközben megáll, hogy a másik két őrszemmel is váltson pár szót, és hagyjon Irvingnek időt a lejutásra. Így nem tűnik úgy, mintha a sarkában lihegne.

Éppen befejezi a beszélgetést az utolsó reszkető őrrel, Shanks kadéttal, amikor Wilkes közlegény, a legfiatalabb katona a fedélzeten kiugrik a ponyva alól, és rohanni kezd felé. Wilkes csak két laza pokrócot dobott az egyenruhájára, és a foga már azelőtt csattogni kezd, hogy belefogna az üzenet átadásába:

– Mr. Thompson gépész üdvözletét küldi a kapitánynak, uram, és azt mondja, hogy a kapitánynak azonnal le kellene mennie, amint tud.

– Miért? – Crozier tisztában van azzal, hogy ha a kazán beadta a kulcsot, mind meghalnak.

– A kapitány elnézését kérem, uram, de Mr. Thompson azt mondja, hogy azért van szükség a kapitányra, mert Manson matróz közel áll a zendüléshez, uram.

Crozier kihúzza magát.

– Zendüléshez?

– „Közel áll hozzá”, így mondta Mr. Thompson, uram.

– Beszéljen értelmesen, Wilkes közlegény.

– Manson nem hajlandó több szeneszsákot elvinni a halottaskamra előtt, uram. Nem hajlandó feljönni, csak ül a seggén a létra aljánál, és nem visz több szenet a kazánterembe.

– Mi ez az ostobaság? – Crozier érzi, ahogy felhorgad benne az ismerős, sötét ír harag.

– A szellemek miatt, kapitány – magyarázza Wilkes vacogva. – Mindnyájan halljuk őket, szénhordás közben, vagy amikor a lenti raktárakból viszünk fel valamit. Ezért nem hajlandóak lemenni az emberek a fenékbe, csak ha a tisztek utasítják őket. Valami van odalent a raktérben, a sötétben. Valami kaparászik és dörömböl a hajó belsejéből, kapitány. Ez nem csak a jég. Manson biztos benne, hogy a volt társa, Walker az, aki… ami… a többi halottal együtt próbál kiszabadulni a halottaskamrából.

Crozier visszafogja magát, és nem próbálja megnyugtatni a tengerészkadétot a nyers tényekkel. Nem biztos, hogy az ifjú Wilkes olyan megnyugtatónak találná a tényeket.

Az első egyszerű magyarázat az, hogy a halottaskamrából kiszűrődő kaparászás szinte biztosan a Wilkes halott bajtársaiból lakmározó több száz vagy ezer patkánytól származik. A vándorpatkány, mint azt Crozier sokkal jobban tudja az ifjú kadétnál, éjszakai állat, ami azt jelenti, hogy a hosszú sarkköri télben éjjel-nappal aktív, és emellett a foga is folyamatosan nő. Ez pedig azzal jár, hogy azoknak az átkozott állatoknak mindig rágniuk kell valamit. A saját szemével látta, ahogy átrágják magukat a Királyi Haditengerészet tölgyfa hordóin, egy hüvelyk vastag konzervdobozain, és még az ólomlemezeken is. Walker matróznak és öt balszerencsés bajtársának – beleértve Crozier három legjobb tisztjét is – odalent tárolt megfagyott tetemei sem okozhatnak nekik komolyabb problémát, mint egy embernek egy darab fagyott sózott marhacsík.

De a kapitányban él a gyanú, hogy Manson és a többiek nem csak a patkányokat hallják.

A patkányok, mint azt a jégen töltött tizenhárom telének kellemetlen tapasztalataiból tudja, csendesen és hatékonyan szokták elfogyasztani az ember barátait, leszámítva a rendszeresen előforduló visítást, amikor a vérgőzös fejű, éhes állatok egymás ellen fordulnak.

Valami más karmolászik, más dörömböl a raktérben.

Crozier úgy dönt, hogy nem világosítja fel Wilkes kadétot a másik egyszerű tényről sem, miszerint a hajó feneke általában hideg, biztonságos szokott lenni odalent, mélyen a megfagyott tenger vízszintje alatt, ám a jég nyomása mostanra több mint tizenkét lábbal magasabbra emelte a Terror tatját, mint ahol lennie kellene. A hajótest még mindig be van szorulva a jégbe, de csak a több száz tonnányi feltorlódott, egyenetlen tengerjég és a további pár tonna hó közé, amit az emberei lapátoltak rá, hogy jobb legyen a hőszigetelés a hosszú tél során.

A kapitány gyanítja, hogy valami átfúrta magát ezen a hórétegen és a jég acélkemény tábláin, hogy a hajótesthez férkőzhessen. Az a valami valahogy megérezte, hogy a belső tér mely részeit bélelték ki fémmel – például a vizestartályokat –, és megtalálta azt a néhány béleletlen külső raktárat – például a halottaskamrát –, amelyek egyenesen a hajóba vezetnek. És most ott kaparászik és dörömböl, hogy bejusson.

Crozier tudja, hogy a világon csak egyetlen lény erős ennyire, egyetlen lény rendelkezik csak ilyen kitartó és ennyi rosszindulatú intelligenciával. A jég alatti szörnyeteg alulról próbál beférkőzni hozzájuk.

A kapitány minden további szó nélkül megindul lefelé, hogy rendezze a helyzetet.

2.
FRANKLIN

É. szél. 51° 29’, Ny. hossz. 0° 0’

London, 1845 májusa

Ő volt az ember, aki megette a cipőjét, és mindig is az marad.

Négy nappal azelőtt, hogy kihajóztak volna, Sir John Franklin kapitány influenzás lett. Biztos volt benne, hogy nem azoktól a közönséges matrózoktól és rakodómunkásoktól kapta el, akik London rakpartjain dolgoztak, és nem is a százharmincnégy fős legénységének valamelyik tagjától – azok mind olyan egészségesek voltak, mint a lovak! –, hanem Lady Jane baráti körének valamelyik beteges talpnyalójától.

Az ember, aki megette a cipőjét.

A sarkköri hősök feleségei körében a zászlóvarrás hagyománynak számított, hogy a lobogót a férjük a legtávolabbi északi ponton kitűzze, vagy, mint ebben az esetben, a magasba emelje, amikor az expedíciójának sikerül átkelnie az Északnyugati-átjárón. Franklin felesége, Jane éppen az utolsó öltéseket varrta a brit selyemlobogóra, amikor a férje hazatért. Sir John belépett a szalonba, és lerogyott a lószőr kanapéra a felesége mellé. Később nem emlékezett arra, hogy mikor vette le a csizmáját, de valaki biztosan lerángatta róla – vagy maga Jane, vagy valamelyik szobalány –, mert hamarosan már a hátán feküdt, félálomban, sajgó fejjel és rakoncátlanabb gyomorral, mint amilyen a tengeren valaha is volt. Bőre tüzelt a láztól. Lady Jane éppen a sűrű napjáról mesélt neki, szinte levegőt sem vett közben. Sir John megpróbált odafigyelni rá, de a láz magával sodorta bizonytalan hullámán.

Ő volt az az ember, aki megette a cipőjét. Már huszonhárom éve az volt, azóta, hogy 1822-ben visszatért Angliába az első, csúfos kudarcba fulladt szárazföldi expedíciójáról Észak-Kanadán keresztül, ahol az Északnyugati-átjárót próbálta megtalálni. Még emlékezett, milyen vicceken kuncogva fogadták idehaza.

Franklin megette a cipőjét. Ennél rosszabb dolgokat is evett azon a három évig tartó istenverte úton, beleértve a tripe-de-roche-t is, azt a sziklákról lekapart mohából készített, gusztustalan kását. Félkábán három csapatra osztotta az embereit, és kettőt otthagyott, hogy a saját erejükből maradjanak életben vagy haljanak meg, ő pedig az embereivel kétévnyi éhezés után megfőzte a bakancsuk és cipőjük felsőrészét, hogy megegyék. Sir John – akkor még csak John, mivelhogy csak egy későbbi szárazföldi utazását és néhány végzetesen elrontott sarkköri expedícióját követően ütötték lovaggá az inkompetenciája jutalmául – egész napokat húzott le 1821-ben úgy, hogy semmi mást nem evett, csak rágós, cserzetlen bőrdarabokat. Az emberei felfalták a saját bölénybőr hálózsákjukat. Utána néhányan egyéb dolgokra is áttértek.

De Sir John soha nem evett embert.

A mai napig mardosta a kétség, hogy az expedíciója többi tagjának, beleértve jó barátját és rangidős hadnagyát, dr. John Richardsont is, sikerült-e ellenállniuk ennek a kísértésnek. Túl sok minden történt akkoriban, amikor a csapatok szétválva próbáltak elkeseredetten átvágni a sarkköri pusztaságokon és az erdőkön, hogy valahogy visszajussanak Franklin kis rögtönzött erődjébe, a Fort Enterprise-ba, majd a valódi erődökbe, a Providence-be és a Resolutionba.

Kilenc fehér ember és egy eszkimó férfi meghalt. Kilencen vesztek oda abból a huszonegyből, akiket az alig harminchárom éves, pufók és már akkoriban is kopaszodó John Franklin hadnagy kivezetett a Fort Resolutionból 1819-ben, plusz egy bennszülött vezető, akit útközben szedtek össze – Franklin nem volt hajlandó engedélyezni, hogy az eszkimó elhagyja az expedíciót és élelmet gyűjtsön. Két embert hidegvérrel meggyilkoltak. Legalább egyet minden kétséget kizáróan meg is ettek a többiek. De csak egy brit állampolgár halt meg. Csak egy igazi fehér ember. Az összes többi csak francia kalandor vagy indián volt. Ez végül is sikernek számított – csak egyetlen fehér bőrű brit úriember halt meg, még ha az összes többi is értelmetlenül hablatyoló, szakállas csontvázzá aszott. Még ha a többiek csak azért is maradtak életben, mert George Back, az az átkozott, szoknyapecér kadét hosszú mérföldeket tett meg hótalpon, hogy élelmet vigyen vissza nekik, továbbá – ami még az élelemnél is fontosabb volt – még több indiánt vezessen hozzájuk, hogy etessék és gondozzák Franklint és haldokló társait.

Az az átkozott Back. Cseppet sem volt rendes keresztény. Arrogáns volt.

És valódi úriember sem volt, hiába ütötték később lovaggá egy sarkköri expedíciója után. Ugyanazzal a Terrorral hajózott ki, aminek most Sir John lett a parancsnoka.

Azon az expedíción, Back expedícióján a Terrort ötvenlábnyi magasságba repítette egy feltörő jégtorony, majd olyan erővel csapódott a víznek, hogy a hajótörzs minden egyes tölgyfa pallója mellől víz spriccelt be. George Back egészen az ír partokig visszakormányozta a szivárgó hajót, és alig pár órával azelőtt ért vele partot, hogy elsüllyedt volna. A legénység láncokkal tekerte körbe, hogy elég szorosan egymáshoz préseljék a deszkákat, és a hajó kitartson a hazaúton. Valamennyien skorbutot kaptak – ínyük megfeketedett, szemükből vér szivárgott, a fogaik kipotyogtak, és többé-kevésbé elvesztették józan eszüket, ami szintén a skorbut tünete. Ezek után természetesen lovaggá ütötték Backet. Az angol Admiralitás már csak ezt szokta tenni, ha az ember visszatér egy csúfos kudarccal végződő, jelentős emberveszteséggel járó sarkköri expedícióról; aki életben marad, az kap egy lovagi címet és egy felvonulást. Miután Franklin 1827-ben visszatért a második észak-amerikai partvonal-feltérképező expedíciójáról, maga IV. György király ütötte lovaggá a saját kezével. A Párizsi Térképészeti Egyesülettől egy aranyérmet kapott. Ezt követően kinevezték a gyönyörű kis 26 ágyús fregatt, a Rainbow parancsnokává, és a Földközi-tengerre küldték – ezért az úti célért a Királyi Haditengerészet összes kapitánya imádkozott esténként. Franklin ekkor kérte meg halott felesége, Eleanor legkedvesebb barátnője, az energikus, szépséges és szókimondó Jane Griffin kezét.

– Szóval elmagyaráztam Sir Jamesnek tea közben – mesélte éppen Jane –, hogy az én imádott Sir Johnom becsülete és hírneve messze fontosabb nekem annál, mint a férjem társaságának önző élvezete, még akkor is, ha akár négy évre el kell mennie… vagy ötre.

Hogy is hívták azt a tizenöt éves rézbőrű indián lányt, akiért Back meg akart verekedni a téli szállásukon, a Fort Enterprise-ban?

Zöldharisnya. Ez az. Zöldharisnya.

Az a lány gonosz volt. Igen, gyönyörű, de gonosz. Nem volt benne szégyenérzet.

Annak ellenére, hogy Franklin minden erejével azon igyekezett, hogy még csak rá se nézzen, ő maga is a saját szemével látta, hogy a lány leveti magáról pogány öltözékét, és meztelenül végigsétál az egész kunyhón az egyik holdfényes éjszakán.

Akkor már harmincnyolc éves volt, de még soha nem látott meztelen nőt. Ráadásul mindmáig Zöldharisnyánál nem látott még szebbet. Az a sötét bőr. A már súlyos, érett gyümölcsre emlékeztető, de azért még kamaszos keblek, sima mellbimbókkal, azzal a furcsán sötét bimbóudvarral. Ezt a képet Sir John az azóta eltelt negyed évszázad alatt sem tudta kitörölni az emlékezetéből, bármennyire is igyekezett. A lányon nem volt ott a szeméremszőrzet klasszikus V-je, amit később az első felségén, Eleanoron látott – amit csak egyszer pillantott meg, mivel Eleanor soha nem tűrte, hogy akár a leghalványabb fénysugár is megvilágítsa ritka szeretkezéseik bármelyikét –, és az a gyérebb, de vadabbul burjánzó szalmaszínű fészek sem, ami jelenlegi felesége, Jane korosodó testét díszítette. Nem, Zöldharisnyának, az indián lánynak csak egy keskeny, de tiszta fekete függőleges pajzs volt a női szemérme felett. Olyan finom, mint egy varjútoll. Olyan szénfekete, mint maga a bűn.

A skót tengerészkadét, Robert Hood, aki már nemzett egy zabigyereket egy másik indián nőnek a végeérhetetlen első télen a kunyhóban, amit Franklin Fort Enterprise-nak keresztelt el, azonnal beleszeretett a rézbőrű kamasz lányba. A lány korábban a másik tengerészkadéttal, George Backkel hált, de amikor Back elment vadászni, olyan könnyeden fordult Hood felé, amelyről ezek a pogány, primitív népek híresek.

Franklin még mindig emlékezett azokra a kéjes nyögésekre a hosszú éjszakában. Az a szenvedély nem csak pár percig tartott, mint közte és Eleanor között (ő persze soha nem nyögdécselt, semmilyen hangot nem adott, mert egy úriember nem tesz ilyet), és nem is csak két rövid nekifutásról volt szó, mint azon az emlékezetes éjszakán, amikor a mézesheteit töltötte Jane-nel. Nem, Hood és Zöldharisnya legalább fél tucatszor megismételték a dolgot. Amint a hangjuk elhalt a szomszédos melléképületben, azonnal elölről is kezdték az egészet – a nevetést, a halk kuncogásokat, utána az apró nyögéseket, amik hangosabb kiáltásokba torkolltak, miközben az a szemérmetlen lány fennhangon ösztökélte Hoodot.

Jane Griffin harminchat éves volt, amikor 1828. december 5-én férjhez ment a frissen lovaggá ütött Sir John Franklinhez. A nászútjukat Párizsban töltötték. Franklin nem kedvelte különösebben azt a várost, sem a franciákat, de a szállodájuk pazar volt, az ellátás pedig tökéletes.

Franklinben dolgozott némi rettegés, hogy miközben a kontinensen utazgatnak, összefuthatnak azzal a Roget nevű fickóval – Peter Markkal. A férfinak volt némi irodalmi hírneve, amiért arra készült, hogy kiadja azt a buta szótárat, vagy mit is. Már egyszer megkérte Jane Griffin kezét, de ugyanúgy kosarat kapott, mint az összes többi fiatalkori udvarló. Franklinnek azóta sikerült belepillantania Jane akkoriban készült naplóbejegyzéseibe – azzal magyarázta ki önmaga előtt ezt a bűnét, hogy szerinte a felesége direkt azt akarta, hogy megtalálja és elolvassa azt a rengeteg borjúbőrbe kötött könyvecskét, mi másért is hagyta volna őket egy ennyire könnyen felfedezhető helyen? –, és meglátta azt a bekezdést, amit szeretett párja aznap jegyzett le rendezett, tökéletes betűivel, amikor Roget végre elvett valaki mást: „Az életemből kihunyt minden romantika.”

Robert Hood hat végeérhetetlen sarkköri éjszakán át adott ki hangokat Zöldharisnyával, amikor kadéttársa, George Back visszatért a vadászkörútjáról az indiánokkal. A két férfi megállapodott abban, hogy halálos párbajt vívnak másnap napfelkeltekor, vagyis délelőtt tíz óra körül.

Franklin nem tudta, mit tegyen. A testes hadnagy még a faragatlan kalandorokat is képtelen volt a legcsekélyebb mértékben is kordában tartani, nemhogy az akaratos Hoodot vagy a heves vérmérsékletű Backet.

Mindkét tengerészkadét festő és térképrajzoló volt. Onnantól fogva Franklin soha nem bízott a művészekben. Amikor az a párizsi szobrász megmintázta Lady Jane kezét, vagy az a parfümtől bűzlő londoni szodomita egy hónapig látogatta, hogy megfesse hivatalos olajportréját, Franklin egy pillanatra sem hagyta őket kettesben.

Back és Hood hajnali halálos párbajra készültek, és John Franklin semmit nem tudott tenni. Elbújt a kunyhóban, és azért imádkozott, hogy a várható halál vagy sérülés ne pusztítsa el a józanság utolsó írmagjait is ebben az eleve elátkozott sorsú expedícióban. Az utasításai nem tértek ki arra, hogy élelmet is kellene hoznia erre az 1200 mérföldes, a tengeri partvidékeket és folyóvölgyeket bejáró sarkköri útra. A saját zsebéből egynapi ellátmányt biztosított a vele utazó tizenhat embernek. Feltételezte, hogy az indiánok vadásznak nekik, és megfelelően ellátják őket, a vezetőik pedig cipelik a csomagjaikat és eveznek a nyírfakéreg kenukban.

A nyírfakéreg kenu tévedés volt. Most, huszonhárom évvel később már hajlandó ezt beismerni – legalábbis önmaga előtt. Miután elindultak a Fort Resolutionből, és másfél év után elérték az északi parti jeges vizeket, a gyatra tákolmányok alig pár nap után kezdtek szétesni.

Franklin lehunyt szemmel, tüzelő homlokkal és lüktető fejjel hallgatta fél füllel Jane folyamatos karattyolását. Arra a reggelre gondolt, amikor ott feküdt súlyos hálózsákjában, és szorosan lehunyta a szemét, miközben Back és Hood megtették a tizenöt-tizenöt lépésüket a kunyhó előtt, majd megfordultak, hogy tüzeljenek. A döbbent indiánok és az ugyanolyan döbbent kalandorok – akik bizonyos szempontból ugyanolyan vademberek voltak – úgy kezelték a halálos párbajt, mint valami szórakoztató látványosságot. Zöldharisnyából, idézte fel Franklin, sugárzott a szinte erotikus ragyogás aznap reggel.

Miközben a hálózsákjában hevert, a fülére szorított tenyerén át is hallotta a felszólítást, hogy indulhatnak, a felszólítást, hogy forduljanak meg, hogy célozzanak, és az utasítást, hogy tüzeljenek.

Utána két kattanás következett. Majd a nézőközönség nevetése.

Az éjszaka folyamán a jó öreg skót tengerész, a párbajsegéd szerepét betöltő John Hepburn kiürítette a gondosan előkészített fegyverek tölténytárát.

A kalandor csőcselék röhögött, az indiánok a térdüket csapkodták. Hood és Back elkedvetlenedve elvonult két ellentétes irányba. Nem sokkal ezután Franklin arra utasította George Backet, hogy térjen vissza az erődökbe, és szerezzen utánpótlást a Hudson’s Bay Társaságtól. Back majdnem az egész télen át távol volt.

Franklin megette a cipőjét, és sziklákról lekapart mohán tengődött – amihez hasonló undormányt még egy önmagát valamire tartó brit kutya is kihányt volna –, de emberhúst soha nem evett.

Később, egy jó évvel a meghiúsított párbaj után, miután Franklinék különváltak tőlük, Richardson csapatában a mogorva, félőrült irokéz, Michel Teroahaute homlokon lőtte Robert Hood tengerészkadétot.

Egy héttel a gyilkosság előtt az éhező csapatnak az indián egy erős ízű húsdarabot hozott. Váltig állította róla, hogy farkasból származik. Az állatot vagy egy karibu belezte ki, vagy maga Teroahaute ölte meg egy szarvasaganccsal – az indián története folyamatosan változott. Az éhhalál szélén álló csapat megsütötte és megette a húst, de dr. Richardson előtte mintha egy tetoválást pillantott volna meg a bőrön.

A doktor később elmondta Franklinnek, hogy biztosra veszi, miszerint Teroahaute az egyik kalandor holttestét kínálta fel nekik. A szerencsétlen azon a héten halt meg útközben.

Az éhező indián és a haldokló Hood kettesben voltak, amikor a kövekről éppen mohát kaparó Richardson meghallotta a lövést.

Öngyilkosság, erősködött Teroahaute, ám dr. Richardson, aki jó pár öngyilkosságot kivizsgált már, tudta, hogy a Robert Hood agyában lévő golyó nem származhatott a saját kezétől.

Az indián ekkorra felfegyverezte magát egy brit bajonettel, egy muskétával, két teljesen megtöltött és félig felhúzott revolverrel, és egy olyan hosszú késsel, mint az alkarja. A két másiknak – Hepburnnek és Richardsonnak – csak egy kis pisztolya és egy megbízhatatlan puskája maradt összesen.

Richardsonból mostanra már Anglia egyik legnagyobb köztiszteletben álló tudósa és sebésze lett, Robert Burns költő barátja, de akkor még csak egy ígéretes sebész és természetbúvár volt. Megvárta, amíg Michel Teroahaute visszatér az egyik gyűjtögetőútjáról, meggyőződött arról, hogy a két keze tele van tűzifával, majd hidegvérrel szétlőtte az indián fejét.

Dr. Richardson később beismerte, hogy evett a halott Hood bölénykabátjából. Ám az expedíció utolsó két életben maradt tagja, a doktor és Hepburn soha nem beszélt róla, mivel táplálkoztak a következő egy hét során, miközben nagy fáradalmak árán visszatértek a Fort Enterprise-ba.

A Fort Enterprise-ban tengődő Franklinnek és csapatának már jártányi erejük sem volt. Richardson és Hepburn hozzájuk képest kifejezetten erősnek tűnt.

Lehet, hogy ő megette a cipőjét, de soha…

– A szakács marhasültet készít vacsorára, kedvesem. A kedvencedet. Új szakácsot fogadtam. Biztos vagyok benne, hogy az az ír nő megdézsmálta a kamránkat. Az írek számára ugyanolyan természetes a lopás, mint az ivás. Az új szakácsot emlékeztettem, hogy te ragaszkodsz hozzá, hogy a sült annyira angolos legyen, hogy a kés érintésére vérezni kezdjen.

Franklin a láz árapályán lebegve megpróbált szavakat formálni a válaszhoz, de a fejfájás, a hányinger és a hőség hullámai túl erősek voltak. Átizzadta az alsóneműjét és a még mindig felcsatolt gallérját.

– Sir Thomas admirális felesége egy gyönyörű képeslapot és egy csodálatos virágcsokrot küldött ma. Ő az utolsó, aki felől hallani akarok, de el kell ismernem, hogy a rózsák gyönyörűen mutatnak az előtérben. Láttad a csokrot? Tudtál eleget beszélgetni Martin admirálissal a fogadáson? Bár persze ő nem olyan fontos ember, ugye? Még akkor sem, ha a haditengerészet vezetője? Semmiképpen nincs olyan kitüntetett helyzetben, mint a haditengerészeti miniszter vagy a biztosok. A sarkköri tanácsbéli barátaidról nem is beszélve.

Sir John Franklin kapitánynak sok barátja volt; őt mindenki kedvelte. De senki nem tisztelte. Franklin évtizedeken át elfogadta az előbbit, és igyekezett nem venni tudomást az utóbbiról, de most már tisztában volt vele. Mindenki kedveli. Senki nem tiszteli.

Főleg a Van Diemen-föld után. Főleg a tasmán börtön után, és az ott elkövetett fiaskója után.

Eleanor, az első felesége haldoklott, amikor ő elindult a második nagyobb expedíciójára.

Franklin tudta, hogy az asszony haldoklik. Eleanor is tudta. Az emésztő betegsége – és a bizonyosság, hogy sokkal hamarabb bele fog halni, minthogy a férje elesne csatában vagy egy expedíción – mintegy harmadik félként részt vett velük az esküvőjükön. Házasságuk huszonkét hónapja alatt felesége megajándékozta egy kislánnyal, egyetlen gyermekével, a kis Eleanorral.

Az első felesége filigrán, törékeny nő volt – de szinte ijesztően energikus –, a lelkére kötötte, hogy menjen el a második expedíciójára, hogy megtalálja az Északnyugati-átjárót, az észak-amerikai partvonalat követő szárazföldi és tengeri utat. Az asszony beszéd közben már vért köpött. Tudta, hogy közel a vég. Azt mondta, számára jobb lenne, ha a férje valahol máshol lenne. Franklin hitt neki. Vagy legalábbis abban hitt, hogy neki jobb lesz.

John Franklin mélyen vallásos ember létére azért imádkozott, hogy Eleanor még az indulása előtt meghaljon. De nem így történt. Franklin 1825. február 16-án útnak indult, rengeteg levelet írt szeretett feleségének a Great Slave-tó felé vezető útján, és New Yorkban és Albanyban adta föl őket. Április 24-én, a penetanguishene-i haditengerészeti támaszponton értesült arról, hogy az asszony eltávozott az élők sorából. Nem sokkal azután halt meg, hogy Franklin kihajózott Angliából.

Amikor visszatért erről az expedícióról, Eleanor barátnője, Jane Griffin már várta.

Az Admiralitás fogadása nem egészen egy héttel korábban volt – nem, pontosan egy héttel korábban, mielőtt elkapta ezt az átkozott influenzát. Az estélyen természetesen Sir John Franklin kapitány és az Erebus és a Terror összes tisztje és a teljes legénysége részt vett. Ott voltak továbbá az expedíció civil tagjai is: az Erebus jégmestere, James Reid és a Terror jégmestere, Thomas Blanky a számvevőkkel, seborvosokkal és élelmezési tisztekkel együtt.

Sir John lenyűgözően nézett ki az új kék fecskefarkú zakójában, az aranycsíkos nadrágjában, a díszkardjával és a Nelson korabeli háromszögletű kalapjával. Az Erebus zászlóshajó kapitánya, James Fitzjames, akiről sokan állították, hogy a Királyi Haditengerészet legjóképűbb tisztje, pontosan olyan nemesnek és alázatosnak tűnt, ahogy egy hozzá hasonló háborús hősnek illik. Fitzjames mindenkit elbűvölt aznap este. Francis Crozier, mint mindig, merevnek tűnt, esetlennek, melankolikusnak és enyhén kapatosnak.

De Jane tévedett: a „Sarkköri Tanács” tagjai nem voltak a barátai. A Sarkköri Tanács valójában nem is létezett. Inkább egy tiszteletbeli társaságnak lehetett tekinteni, mint valódi egyesületnek, ugyanakkor ez volt egész Anglia legválogatottabb Öregfiúk-klubja.

Mind elvegyültek a fogadáson, Franklin, a főtisztjei és a legendás Sarkköri Tanács magas, inas, ősz tagjai.

Ahhoz, hogy valaki helyet kapjon a tanácsban, elég volt csak elvezetnie egy expedíciót a sarkköri vidékek legészakibb részeibe… és életben maradnia.

Melville vikomtja – az első jelentősebb államférfi a fogadóbizottságban, akinek a látványától Franklin rá nem jellemző módon verejtékezni kezdett, és meg sem tudott szólalni – egyben haditengerészeti miniszter is volt, és az ő támogatójuk. Melville nem tartozott a tapasztalt sarkkutatók közé.

A Sarkköri Tanács legtöbb valódi tagja a hetvenes éveiben járt. Olyannak tűntek aznap este, mint Macbeth boszorkányai, vagy egy csapat szürke szellem, akik szeretnek az élők között tartózkodni. Ők már Franklin előtt megpróbálták megtalálni az átjárót, és mindegyikük élve, bár nem teljesen elevenen tért vissza.

Vajon visszatérhet-e bárki is teljesen elevenen azután, hogy áttelel a sarkköri vidéken? – merült föl Franklinben a kérdés.

Sir John Ross skót arca még egy jéghegynél is szögletesebbnek tűnt. Szemöldöke a pingvinek tollcsomóira emlékeztetően borzolódott (amely madarakról unokaöccse, Sir James Clark Ross írt a déli sarkköri utazása után). Az öregember hangja olyan érdes volt, mint egy szálkás deszkán végighúzott habkő.

Sir John Barrow, aki olyan öreg, mint az Isten, és kétszer olyan nagy hatalmú. A komolyabb brit sarkköri expedíciók atyja. Mindenki más, aki ott volt aznap éjjel, még az ősz üstökű hetvenesek is csak kisfiúk voltak… Barrow fiai.

Sir William Parry, az úriemberek úriembere még az uralkodóház tagjai között is, négyszer futott neki az átjáró felkutatásának. Végignézte, amint odavesznek az emberei, és Fury nevű hajóját összenyomja a jég.

A frissen lovaggá ütött Sir James Clark Ross; a frissen nősült férfit a felesége nem engedi többet felfedezőútra. Ezen az expedíción ő kapta volna Franklin parancsnoki kinevezését, ha akarta volna, és ezt mindketten tudták. Ross és Crozier kicsit odébb álldogáltak és iszogattak, mint a többiek, és olyan halkan beszélgettek, mint az összeesküvők.

Az az átkozott Sir George Back; Franklin nagyon nem szívesen osztozott a lovagi címén egy egyszerű matrózzal, aki valamikor alatta szolgált, ráadásul ekkora nőcsábász volt. Ezen a gálán Sir John Franklin szinte már azt kívánta, bárcsak Hepburn ne vette volna ki a puskaport és a töltényeket a párbajpisztolyokból huszonöt évvel korábban. Back volt a Sarkköri Tanács legfiatalabb tagja, és vidámabbnak és kárörvendőbbnek tűnt az összes többinél, még az után is, hogy át kellett élnie a HMS Terrort ért megpróbáltatásokat, és hogy majdnem elsüllyedt alatta a hajó.

Sir John Franklin kapitány absztinens volt, de a többi vendég háromórányi pezsgőzés, borozás, brandyzés, sherryzés és whiskyzés után elkezdte elengedni magát. Egyre hangosabban harsantak a nevetések körülötte, és egyre kötetlenebb lett a beszélgetés. Franklint nyugalom szállta meg, mert rájött, hogy ez az egész fogadás, az összes aranygomb, selyem nyakkendő, csillogó váll-lap, finom étel, szivar és mosoly neki szól. Ezúttal minden róla szól.

Úgyhogy eléggé megrázta, amikor Ross szinte udvariatlanul félrehúzta, és kérdéseket vakkantott oda neki a szivarfüstön át, a kristálypoharakon csillogó gyertyafény mögül.

– Franklin, mi az ördögért kell százharmincnégy embert magával vinnie? – csikorgott a habkő a durva deszkán.

Sir John Franklin kapitány pislogni kezdett.

– Ez komoly expedíció, Sir John.

– Túlságosan is, átkozottul komoly, ha engem kérdez. Már harminc embert is éppen elég nehéz átvinni a jégen, bepakolni a csónakokba, és visszaszállítani a civilizációba, ha valami balul sül el. De százharmincnégyet… – a vén felfedező durván megköszörülte a torkát, mintha köpni készülne.

Franklin elmosolyodott, és bólogatott, azt kívánva, bárcsak békén hagyná a vénember.

– És a maga korában… – folytatta Ross. – Már hatvanéves, az isten szerelmére!

– Ötvenkilenc – felelte Franklin mereven. – Uram.

Az idősebb Ross halványan elmosolyodott, de ettől csak jobban hasonlított egy jéghegyre, mint valaha.

– A Terror mennyi is? Háromszázharminc tonna? Az Erebus meg nagyjából háromszázhetven?

– A zászlóshajóm háromszázhetvenkét tonna – felelte Franklin. – A Terror háromszázhuszonhat.

– És mindkettő tizenkilenc láb hosszú, igaz?

– Igen, uram.

– Ez eszelős marhaság, Franklin. A maga hajói lesznek a legmélyebb merülésű hajók, amelyeket valaha sarkköri expedícióra vittek. Minden, amit arról a környékről tudunk, arra utal, hogy azok a vizek, amelyek felé maga tartani fog, sekélyek, és sok bennük a zátony, szikla és víz alatti jégdarab. Az én Victorym csak másfél öles volt, de nem tudtuk vele megközelíteni a kikötő partját, ahol átteleltünk. George Back pedig majdnem lehorzsolta a fenekét a maga Terrorjával.

– Mindkét hajót megerősítettük, Sir John – felelte Franklin. Érezte, hogy verejték csorog végig a bordáin és a mellkasán, és nagy hasára folyik. – Immár ezek a világ legerősebb jégtörői.

– És mi ez a marhaság a gőzgépekkel és lokomotívokkal?

– Ez nem marhaság, uram – felelte Franklin, és még ő is hallotta a leereszkedést a saját hangjában. Ő maga semmit nem tudott a gőzről, de volt két jó mérnöke az expedícióhoz, és ott volt Fitzjames is, a Gőzhajós Haditengerészet tagja. – Ezek erős hajtómotorok, Sir John. Ott is átvisznek minket a jégen, ahol a vitorlák nem lennének képesek.

Sir John felhorkantott.

– A maga gőzgépei még csak nem is tengeri motorok, nem igaz, Franklin?

– Nem, Sir John. De a legjobb gőzgépek, amiket London és a Greenwich Vasúti Társaság kínálni tud. Át lettek alakítva tengeri használatra. Erőteljes szörnyetegek, uram.

Ross belekortyolt a whiskyjébe.

– Erőteljesek, ha az ember síneket akar lefektetni az Északnyugati-átjáró mentén, hogy egy istenverte lokomotívval menjen végig rajtuk.

Franklin udvariasan nevetett ezen, de nem látott semmi vicceset a megjegyzésben, és a káromkodás sértette a fülét. Gyakran előfordult, hogy képtelen volt megállapítani, hogy mások viccelnek-e, neki magának pedig fikarcnyi humorérzéke sem volt.

– De annyira azért nem erősek – folytatta Ross. – Az az egy egész öt tized tonnás gépezet, amit beszuszakoltak az Erebusa gyomrába, csak huszonöt lóerőt tud előállítani. Crozier gőzgépe kevésbé hatékony… legfeljebb húsz lóerős. Az a hajó, ami elhúzza magukat Skócián túlra, a Rattler, kétszázhúsz lóerőt képes előállítani a kisebb gőzmotorjával. Az egy tengeri motor, amit direkt vízre készítettek.

Franklin erre nem tudott mit mondani, úgyhogy csak mosolygott. Hogy kitöltse a csendet, intett egy pezsgőspoharakkal arra haladó pincérnek. De ezt követően, mivel elvei ellen való lett volna az alkoholfogyasztás, nem tudott mást tenni, mint csak állni ott a kezében a pohárral, időnként lepillantani az egyre kevésbé habzó pezsgőre, és várni az alkalomra, hogy észrevétlenül megszabadulhasson tőle.

– Gondoljon csak bele, mennyivel több ellátmányt tudna bezsúfolni a hajói raktáraiba, ha azok az átkozott motorok nem lennének ott! – erősködött Ross.

Franklin mintegy segélykérően körbenézett, de mindenki élénk beszélgetésbe merült éppen valaki mással.

– Több mint három évre elegendő tartalékaink vannak, Sir John – mondta végül. – Ha takarékoskodunk az adagokkal, akár öt-hét évig is kitarthat. – Ismét elmosolyodott, hátha el tudja bűvölni azt a kovakőszerű arcot. – És mind az Erebusban, mind a Terrorban van központi fűtés, Sir John. Biztosra veszem, hogy ön is nagyra értékelte volna az ilyesmit a Victoryn.

Sir John halvány szemei hidegen világítottak.

– A Victoryt úgy összeroppantotta a jég, mint egy tojást, Franklin. Ezen a puccos gőzfűtés sem segíthetett volna, nem igaz?

Franklin körbenézett, hátha el tudja kapni Fitzjames tekintetét. Vagy legalább Crozierét. Bárkiét, aki a segítségére siethetne. De mintha senkinek nem tűnt volna fel, milyen egyoldalú beszélgetésbe merült a két Sir John, a vén és a pocakos. Elment mellettük egy pincér, és Franklin letette a tálcájára az érintetlen pezsgőspoharát. Ross összehúzott szemekkel méregette a beszélgetőtársát.

– És mennyi szén kell akár csak az egyik hajó naponta fűtéséhez odafent? – szorította sarokba a potrohos kapitányt.

– Ó, azt én nem igazán tudom, Sir John – felelte Franklin megnyerő mosollyal. És tényleg nem tudta. Nem is érdekelte. A gőzgépekkel és a szénnel kapcsolatos ügyeket a gépészek intézték. Az Admiralitás biztosan készített számukra terveket.

– Én igen – felelte Ross. – Naponta akár százötven font szenet is el fog vinni az, hogy a forró víz átmelegítse a legénységi szállást. Fél tonnányi drága szén kell ahhoz, hogy fennmaradjon a gőz. Menet közben, és azoktól a ronda csatahajóktól ne várjon többet négy csomónál, napi két-három tonna szenet el kell égetniük. Ha jégen akarnak áttörni, akkor sokkal többet. Mennyi szenet visz magával, Franklin?

Sir John legyintett, majd ráébredt, milyen lekicsinylő, és szinte nőies a mozdulata.

– Ó, nagyjából kétszáz tonnát, uram.

Ross ismét hunyorított.

– Pontosabban kilencven tonnát az Erebuson, és kilencvenet a Terroron – recsegte. – És ezt Grönlandon fogják felpakolni, mielőtt átkelnének a Baffin-öblön, még jóval a valódi jégtáblák előtt.

Franklin csak mosolygott, és nem mondott semmit.

– Tegyük fel, hogy amikor megérkeznek oda, ahol áttelelnek a jégen, a kilencven tonnának a hetvenöt százaléka még meglesz – folytatta Ross, megállíthatatlanul törve előre, mint egy csatahajó a vékony jégen. – Tehát hány napnyi tartalékuk is marad normál körülmények között, nem befagyott vízen? Tizenkettő? Tizenhárom? Két hét?

Sir John Franklin kapitánynak fogalma sem volt. Bár volt szakmai és tengerészeti érzéke, az ő agya egyszerűen nem így működött. Lehet, hogy a tekintete elárulta, mennyire megijedt – nem is annyira a szén miatt, mint inkább attól, hogy idiótának fog tűnni Sir John Ross szemében –, mert az öreg tengerész acélkemény markával megszorította a vállát. Amikor közelebb hajolt hozzá, Sir John Franklin kapitány érezte a whiskyszagot a leheletén.

– Mik az Admiralitás tervei az esetleges mentőakcióra, Franklin? – recsegte halkan Ross. A többiek nevetése, beszélgetése körbevette őket.

– Mentőakcióra? – pislogott Franklin. Eddig a puszta gondolat sem merült fel benne, hogy a világ két legmodernebb hajójának – amelyeket megerősítettek a jég ellen, gőzmotorokkal szereltek fel, öt vagy még több évre elegendő készletekkel láttak el, és amelyeknek a legénységét maga Sir John Barrow válogatta össze személyesen – valaha is szüksége lenne arra, hogy megmentsék őket. Maga az ötlet is abszurdnak tűnt.

– Tervezi, hogy készleteket helyezzen el útközben a szigeteken? – suttogta Ross.

– Készleteket? – kérdezett vissza Franklin. – Hogy készleteket hagyjunk útközben? Mi az ördögért tennénk ilyet?

– Hogy az embereit és a hajóit élelemhez és vízhez tudja vezetni, ha útra kell kelniük a jégen, és vissza kell vonulniuk – felelte Ross harciasan csillogó szemekkel.

– Miért gyalogolnánk vissza a Baffin-öbölhöz? – kérdezte Franklin. – Az a célunk, hogy végigmenjünk az Északnyugati-átjárón.

Sir John Ross hátrabillentette a fejét. Még erősebbé vált a szorítása Franklin felkarján.

– Tehát nem állnak majd készen mentőhajók, és nincs semmilyen terv a megmentésükre?

– Nincs.

Ross megragadta Franklin másik karját, és olyan erősen megszorította mindkettőt, hogy a köpcös kapitány majdnem elfintorodott.

– Akkor, kölyök – suttogta az öregember –, ha 1848-ig nem hallunk maga felől, én magam indulok a megmentésére. Erre megesküszöm.

Franklin hirtelen felébredt.

Csurom verejték volt. Szédült, és gyengének érezte magát. Zakatolt a szíve, és a feje minden egyes dobbanásába úgy belesajdult, mintha egy templomi harang lengene benne.

Rémülten végignézett magán. A teste alsó felét selyem takarta.

– Mi ez? – kiáltott fel ijedten. – Mi ez? Egy zászlót terítettek rám!

Lady Jane döbbenten felállt.

– Úgy tűnt, mintha fáznál, John. Reszkettél, úgyhogy betakartalak vele.

– Jóságos istenem! – kiáltott fel Sir John Franklin kapitány. – Az isten nevére, asszony, nem tudod, mit tettél? Hát nem tudod, hogy a halottakat szokták a brit zászlóval letakarni?

3.
CROZIER

É. szél. 70° 05’, Ny. hossz. 98° 23’

1847 októbere

Crozier kapitány leereszkedik a rövid létrán a hajó alsó fedélzetére, belöki a hőszigetelt, kétszárnyú ajtót, és majdnem megtántorodik a váratlan melegtől. Noha a forró vizet keringtető fűtőrendszert már órákkal korábban kikapcsolták, a több mint ötven ember testmelege és a főzés után megmaradt hő elég melegen tartotta itt a levegőt – éppen hogy csak fagypont alatt, ami majdnem 45 °C fokkal több volt a külső hőmérsékletnél. Ez olyan hatással van azokra, akik több mint fél órát töltöttek a fedélzeten, mintha teljesen felöltözve sétálnának be egy szaunába. Crozier tovább akar menni a fűtetlen fenékbe és a raktérbe, és ezért magán tartja a meleg ruhát, és nem időzik hosszan a hőségben. De egy pillanatra azért megáll – ahogy az összes kapitány tenné –, és rászán egy kis időt arra, hogy körülnézzen, és meggyőződjön róla, hogy a távollétében nem dőlt minden dugába.

Annak ellenére, hogy ez az egyetlen pihenésre, étkezésre és hosszabb tartózkodásra alkalmas fedélzete a hajónak, olyan sötét, mint egy walesi bánya. A kis tetőablakokat mind nappal, mind az immár huszonkét órás éjszakákon át hó fedi. A bálnaolajlámpák, a mécsesek és a gyertyák vetnek pár fénykört ide-oda, de az emberek legnagyobbrészt emlékezetből tájékozódnak a félhomályban, és érzésből kerülgetik az eltárolt élelmiszerek, ruhák, felszerelések és függőágyban alvó matrózok megszámlálhatatlan, alig látható kupacait és lelógó tömegeit. Amikor az összes függőágy felkerül – fejenként tizennégy hüvelyk a kvóta –, nem is lehet átmenni közöttük, csak a fal mellett kétoldalt húzódó két tizennyolc hüvelyk széles folyosón. De most csak néhány függőágy van odafent, azoké, akik aludni szeretnének egy kicsit az éjszakai váltás előtt. A beszélgetéseknek, nevetéseknek, szitkozódásoknak, köhögéseknek és Mr. Diggle lelkes csörömpölésének és istenkáromlásainak az egybefolyó zsivaja elég hangos ahhoz, hogy csökkentse egy kicsit a jég nyomását és hangjait.

A hajó tervrajzán hét láb belmagasság szerepel, de a valóságban a súlyos hajó famennyezetéről lelógó többtonnányi épületfa és tűzifa alatt kevesebb mint hatlábnyi hely maradt ezen a szinten. A néhány valóban magas férfinak a Terroron, mint például az odalent várakozó gyáva Mansonnek, folyamatosan görnyedt háttal kell járkálnia. Francis Crozier nem olyan magas. Még a kalapjában és a rátekert sáljában sem kell lehajtania a fejét, amikor megfordul.

A jobb oldalán mintha egy alacsony, sötét, keskeny folyosó indulna kicsit rézsútosan, de az igazából a „tiszti szállásra” vezető átjáró. Ez vezet a tisztek és a tiszthelyettesek tizenhat apró hálófülkéjéhez és a két szűk kis étkezőjükhöz. Crozier kabinja ugyanakkora, mint a többieké – hat lábszor öt láb. Az átjáró sötét, és alig két láb széles. Egyszerre csak egy ember tud közlekedni benne, ha lehajtja a fejét, hogy elkerülje a lelógó készleteket. A testesebb férfiak csak oldalazva csoszognak végig a keskeny folyosón.

A tisztek elszállásolására kijelölt részt a 96 láb hosszú hajónak egy 60 lábnyi szakaszába zsúfolták bele, és mivel a Terror itt, az alsó fedélzeten csak 28 láb széles volt, csak a keskeny átjárón keresztül lehetett elérni.

Crozier látja a tatban a nagyterem fényeit, ahol a megmaradt tisztjei egy része – még ebben az alvilági hidegben és félhomályban is – lazítani szokott a hosszú asztal mellett: a pipájukat szívják vagy az ott tárolt 1200 kötetes könyvtár valamelyik kötetét olvassák. A kapitány hallja a zenét: a kézi orgona egyik fémlemezéről szól egy dal, ami nagy sikert aratott a londoni koncerttermekben öt évvel korábban. Minden bizonnyal Hodgson hadnagy rakhatta fel a lemezt; ez az egyik kedvence, ami másrészről viszont halálra idegesíti Edward Little hadnagyot, Crozier komolyzene-rajongó helyettesét.

Miután meggyőződik arról, hogy a tiszti fronton minden rendben, a kapitány megfordul, és maga elé néz. A hajó maradék egyharmadát – azt a 36 lábat – a legénységi szállás foglalja el, de ide van bezsúfolva mind a 41 életben maradt matróz és tengerészkadét az eredeti 44 fős létszámból.

Ma este nem lesz tanítás, és már csak alig egy óra maradt, mielőtt kihajtogatják a függőágyukat és nyugovóra térnek, úgyhogy az emberek legnagyobb része az utazóládáján vagy a feltornyozott raktárkészleten üldögél, és dohányzik vagy beszélget a sötétben. A helyiség közepét a gigantikus Frazer’s Patent sütő foglalja el, amelyen Mr. Diggle éppen kétszersültet süt. Diggle – aki Crozier véleménye szerint a flotta legjobb szakácsa, továbbá szó szerint egy főnyeremény, mivel a kapitány egyenesen Sir John Franklin zászlóshajójáról rabolta el a lármás szakácsot közvetlenül az expedíció indulása előtt – mindig süt valamit, általában kétszersültet, és mindig szitkozódik, csörömpöl, dolgokat rugdos és a kuktáit szidalmazza közben.

Az emberek szó szerint szaladgálnak a hatalmas tűzhely körül. Időnként el-eltűnnek, hogy a mélyebb szintekről hozzanak fel hozzávalókat, sebesen iparkodnak, hogy elkerüljék Mr. Diggle nagyhangú haragját.

Maga a Frazer’s Patent tűzhely majdnem olyan nagynak tűnik Crozier szemében, mint a gépteremben található lokomotívmotor. Hatalmas sütőjén és hat nagy főzőlapján kívül az óriási vasalkotmányba be van építve egy sótalanító berendezés is, és egy bámulatos kézi szivattyú, amellyel akár a tengerből, akár a raktérben tárolt hatalmas ivóvíztároló hordókból fel tudják szívni a vizet.

De most mind a tenger, mind az ivóvízkészletük jéggé van fagyva, úgyhogy a Mr. Diggle keze alatt buzgón bugyborékoló fazekakban éppen a víztartályokból kinyert jégdarabok olvadoznak.

Mr. Diggle polcai és szekrényei mögött, ahol korábban az első hullámtörők álltak a hajó orrában, Crozier most a betegszobát látja. Két évig nem volt szükség betegszobára. Az a rész a padlótól a plafonig ládákkal és hordókkal volt megtöltve, és a legénységnek azon tagjai, akik meg akarták nézetni magukat a hajóorvossal vagy a segédjével, reggel fél nyolckor, a tűzhely mellett álltak sorba. De most, hogy a készleteik nagy részét felélték, és a betegek és sebesültek száma megsokszorozódott, az ácsok kialakítottak egy állandó és elkülönített helyiséget az orrban, az szolgált betegszobaként. De a kapitány még így is látta azt az alagútszerű bejáratot a ládák között, a mögött jelölték ki Némaság kisasszony alvóhelyét.

Az a beszélgetés egy tavaly júniusi nap legnagyobb részét elvitte…

Franklin semmiképpen nem akarta engedélyezni, hogy az eszkimó nőt a fedélzeten szállásolják el. Crozier befogadta ugyan, de az elhelyezéséről szóló tárgyalása Little hadnaggyal szinte már az abszurdba hajlott.

Azt tudták, hogy még egy eszkimó némber is a deszkákhoz fagyna a két alsó fedélzeten, vagyis csak a legfelső alsó fedélzet maradt. Az ki volt zárva, hogy a legénység hálótermében aludjon, noha annak a valaminek köszönhetően ekkorra már volt pár üres függőágyuk.

Crozier idejében, amikor sihederkorában kadétjelöltként, majd kadétként dolgozott a hajón, a fedélzetre csempészett nőket általában a megvilágítatlan és szinte teljesen levegőtlen kötélszekrénybe rejtették a hajó legalacsonyabb és leginkább az orrban lévő részén, elérhető távolságban az őket elbújtató szerencsés férfiak himbilimbije számára. De a HMS Terror kötélszekrényében még tavaly júniusban, Némaság megjelenésekor is fagypont alatt volt a hőmérséklet.

Nem, szóba sem jöhetett, hogy a legénységgel egy helyiségben aludjon.

A tiszti szálláson? Esetleg. Ott maradt néhány üres kabin, miután a tisztek egy része meghalt és darabokra szakadt. De mind Little hadnagy, mind a kapitány egyetértettek abban, hogy egy nő jelenléte, alig pár vékony válaszfallal és tolóajtóval az alvók mellett, nem lenne egészséges.

Akkor hát mi legyen? Az nem megoldás, hogy kijelölnek neki egy alvóhelyet, majd egy fegyveres őrt állítanak mellé.

Végül Edward Little állt elő azzal az ötlettel, hogy helyezzék át a rakomány egy részét, és így alakítsanak ki egy kis barlangszerű alvóhelyet a nő számára az orrban, ahol a betegszoba is van. Minden áldott éjjelt csak Mr. Diggle virrasztotta át: kötelességtudóan sütögette a kétszersültjeit és a húst a reggelihez. Ha a szakácsnak volt is valaha szeme a nőkre, mindenki számára nyilvánvalónak tűnt, hogy azok az idők már rég elmúltak.

Továbbá, érvelt Little hadnagy és Crozier kapitány, a Frazer’s Patent tűzhely közelsége segíteni fog abban, hogy a vendégük melegen tartsa magát.

És ez valóban így is lett. Némaság kisasszony rosszul volt a melegtől, és kénytelen volt anyaszült meztelenül aludni a szőrméin a kis ládákból és hordókból kialakított barlangjában. A kapitánynak véletlenül sikerült felfedeznie, és a látványt azóta sem bírta kiverni a fejéből.

Crozier most leemel egy lámpást a kampójáról, meggyújtja, felnyitja a csapóajtót, és leereszkedik a létrán a fenékbe, mielőtt olvadásnak indulna, mint a jégdarabok a tűzhelyen.

Azt mondani, hogy a hajó fenekében hideg van, olyan szépelgés lenne, amilyet Crozier csak az első sarkköri útja előtt követett volna el. A létrán megtett hat láb alatt legalább negyvenöt fokot csökken a hőmérséklet. Idelent szinte totális a sötétség.

Crozier itt is körbehordozza kapitányi tekintetét. A lámpája fényköre erőtlen, legnagyobbrészt a lehelete páráját világítja meg a levegőben. Nincs más körülötte, csak a ládák, tartályok, fémdobozok, hordók, szeneszsákok és viaszosvászonnal borított kupacok labirintusa, a padlótól a plafonig telepakolva a hajó maradék készleteivel. Crozier már lámpa nélkül is megtalálná az utat a sötétben, a patkányvisítás közepette; a hajó minden zegét és zugát ismeri. Időnként, főleg késő éjjel, amikor a jég hangosan nyögdécsel, Francis Rawdon Moira Crozierbe belehasít a gondolat, hogy a HMS Terror a felesége, anyja, menyasszonya és kurvája egyszerre. Ez az intim kapcsolat ezzel a tölgyfából és vasból, kócból és ballasztból, ponyvából és rézből álló hölggyel az egyetlen házasság, ami neki valaha is kijárt és ki fog járni. Hogyan is gondolhatta, hogy ez Sophiával másképp lesz?

Máskor, még későbbi órákon, amikor a jég nyögdécselése sikoltozássá erősödik, Crozier úgy kezdi érezni, mintha a hajó a saját testévé és lelkévé válna. Odakint, a fedélzeten és a hajótesten túl a halál leselkedik. Az örök hideg. Itt, még a jégbe fagyva is folytatódik a meleg, a beszélgetések, a mozgás és a józanság szívverése, ha mégoly halványan is.

De mélyebbre ereszkedni a hajóban, ébred rá Crozier, olyan, mintha az ember a saját testébe vagy elméjébe hatolna be mélyebben. Amivel ott találkozik, az nem feltétlenül kellemes. A hajó gyomra az ember hasa. Ott van eltárolva az élelem és az összes szükséges tápanyag, mindegyik külön elcsomagolva abban a sorrendben, ahogy szükség lesz rájuk, és úgy, hogy könnyen megtalálhassák őket azok, akiket Mr. Diggle kiabálása és csapkodása űzött le ide. Még lejjebb, a fenékben, ahova a kapitány tart, a belek és a vesék vannak, a víztartályok és a szénkészlet nagy része, és további készletek. De Croziert az elmével kapcsolatos hasonlat zavarja leginkább. Élete legnagyobb részében ott kísértett körülötte a melankólia, és tudta, hogy ezt a titkos gyengeségét csak még jobban felerősíti a felnőtt fejjel a sarkköri sötétségben töltött tizenkét tele. De ez a melankólia csak a közelmúltban vált igazi kínszenvedéssé, amikor Sophia Carcroft visszautasította; Crozier úgy gondol a részben megvilágított és csak helyenként fűtött, de élhető közösségi fedélzetre, mint önmaga épeszű részére. A hajófenék a lélek búskomor mélye, ahol az ideje legnagyobb részét tölti mostanság a jég sikoltozását hallgatva, és arra várva, hogy a fémreteszek és a megerősítő gerendák kettéroppanjanak a hidegtől. A legalsó raktárszint a rettenetes szagaival és az ott várakozó halottaskamrával maga az őrület.

Crozier elűzi a fejéből az ilyen gondolatokat. Végignéz az egymásra tornyozott hordók és ládák között a folyosón. A lámpa fényét eltakarják a kenyereskamra válaszfalai, és a kétoldalt futó folyosók még a tisztek átjárójánál is szűkebb alagutakká válnak idelent. Itt az embernek a kenyereskamra és a Terror utolsó szeneszsákjai között kell átpasszíroznia magát. Az ácsraktár előrébb van a jobb oldalon, a fedélzetmester kamrája vele szemben, balra.

Crozier megfordul, és megbillenti a lámpáját. Néhány patkány menekül egy kissé letargikusan a fény elől, hogy utána elbújjanak a sózott húsos hordók és a konzerves dobozok között.

Még a félhomályban is látszik, hogy a lakat a helyén van a szeszkamra ajtaján. Mindennap lejön ide valamelyik tiszt, hogy felvigye a szükséges mennyiségű rumot az aznap déli groghoz – egynegyed korsónyi 80%-os rumhoz háromnegyed korsónyi vízzel. A szeszkamrában tárolták továbbá a tisztek borát és brandyjét, ezenfelül pedig kétszáz puskát, rövid kardot és hosszú kardot. Mint az a Királyi Haditengerészetnél mindig is szokás volt, a tiszti étkezőből és a fenti nagyteremből nyílik közvetlen lejáró a szeszkamra fölé. Zendülés esetén a tisztek fognak először a fegyverekhez érni.

A szeszkamra mögött nyílik a lőporoskamra a lőporos és ágyúgolyós hordókkal. A szeszkamra két oldalán különböző tárolórészek és szekrények sorakoznak, beleértve a vasláncok szekrényét is; és a ruháskamra, ahonnan Mr. Helpman, a hajó kincstárnoka a kültéri ruházatukat szokta kiutalni.

A szeszkamra és a lőporoskamra mögött van a kapitányi tároló, amelyben Francis Crozier a privát – és saját költségen vásárolt – sonkáit, sajtjait és egyéb luxustermékeit tárolja. A kapitány még mindig megvendégeli időnként a tiszteket, és bár Crozier készletei meglehetősen szerénynek tűnnek a néhai Sir John Franklin magánkészleteihez képest az Erebuson, a már szinte teljesen üres éléskamrája két nyáron és két télen át kitartott a jégen.

Továbbá, gondolja mosolyogva, megvan az az előnye, hogy akad benne egy tekintélyes adag bor is, amiből a tisztek még mindig profitálhatnak. És sok üveg whisky, amitől az ő jóléte függ. Az Erebus szegény főtisztje, hadnagyai és civil vezetői két éve alkohol nélkül tengődnek. Sir John Franklin antialkoholista volt, ennek következtében a tisztjei sem ihattak, amíg még élt.

Egy lámpás közeledik imbolyogva Crozier felé az orrból hátravezető keskeny folyosón. A kapitány megfordul, és meglátja a torzonborz fekete medvéhez hasonló alakot, aki a szeneszsákok és a kenyereskamra fala között próbálja éppen átszuszakolni méretes testét.

– Mr. Wilson – köszön Crozier, felismerve a hajóács inasát a körvonalairól, a fókabőr kesztyűjéről és a szarvasbőr nadrágjáról. Ezeket a ruhadarabokat indulás előtt mindenkinek felajánlották, de csak páran cserélték le flanelgyapjú öltözéküket. Valamikor útban idefelé Wilson ráadásul egy meglehetősen ormótlan – de állítása szerint nagyon meleg – ujjast is varrt magának a Disko-öbölben a dán bálnavadász-állomáson szerzett farkasirhákból.

– Kapitány – köszön vissza a hajó egyik legkövérebb embere. Egyik kezében egy lámpást tart, a másik karja alatt pedig többdoboznyi szerszámot szorongat.

– Mr. Wilson, üdvözlöm Mr. Honey-t, és legyen szíves, kérje meg, hogy csatlakozzon hozzám a fenékben.

– Igenis, uram. A fenékben hol?

– A halottaskamrában, Mr. Wilson.

– Igenis, uram. – A lámpás fénye visszatükröződik Wilson szeméről. A férfi a kelleténél egy másodperccel tovább bámulja kíváncsian a kapitányt.

– És kérje meg Mr. Honey-t, hogy hozzon egy feszítővasat is, Mr. Wilson.

– Igenis, uram.

Crozier oldalra lép, bepréseli magát két hordó közé, hogy átengedje a nagydarab férfit a felfelé vezető létrához. A kapitány tudta, hogy talán ok nélkül zargatja a hajóácsot – akinek most értelmetlenül kell felvennie minden meleg ruháját közvetlenül lámpaoltás előtt –, de van egy megérzése, és inkább most szeretné felzavarni a mestert, mint később.

Miután Wilson termetes alakja átbújik a felső csapóajtón, Crozier kapitány felemeli az alsót, és leereszkedik a fenékbe.

Mivel az összes alsó fedélzet a befagyott tenger felszíne alatt helyezkedik el, a hajófenékben majdnem olyan hideg van, mint abban az idegen világban a hajón kívül. És sötétebb is a sarki fények, a csillagok és a hold híján, amelyek odafent valamennyire bevilágítják az állandó feketeséget. A levegő fullasztó a szénportól és a szénfüsttől, Crozier látja, hogy a fekete részecskék úgy köröznek a sziszegő lámpája körül, mint egy lidérc karmai. Mindent áthat a bűzös csatorna- és szemétszag. A hátsó sötétségből kaparászás, csúszkálás, mocorgás hangjai szivárognak a fülébe, de a kapitány tudja, hogy csak a szénlapátolás neszei szűrődnek át a kazánteremből. Csak a kazán megmaradt melege óvja meg a létra aljában hullámzó háromhüvelyknyi vizet attól, hogy jéggé fagyjon. Elöl, ahol a hajóorr lebillenve a jégbe fúródik, majdnem egy láb magasan áll a víz annak ellenére, hogy az emberek napi hat órán keresztül, vagy még tovább szivattyúznak. A Terror az összes többi élőlényhez hasonlóan nedvességet lehel ki a létfenntartási folyamatai közben, amelyekbe Mr. Diggle folyamatosan működő tűzhelye is beleértendő. Bár a mindig nedves alsó fedélzetet jég szegélyezi, a fenék be van fagyva, a raktárak olyanok, mint egy jégbarlang: a gerendáikról mindenütt jégcsapok lógnak, és bokáig áll bennük a víz. A vasból készült huszonegy vizeshordó a hajótest egyik oldalán sorakozik, és csak még jobban lehűtik a levegőt. Az expedíció indulásakor harmincnyolc tonnányi ivóvízzel feltöltött tartályok tartalma mostanra megfagyott, és aki akár csak hozzáér a vashoz, az búcsút inthet a bőrének.

Magnus Manson a létra aljánál várakozik, ahogy azt Wilkes közlegény jósolta, de a tagbaszakadt matróz áll, nem pedig a fenekén ücsörög. Olyan magas, hogy a fejét le kell hajtania, a vállát pedig összehúznia az alacsony gerendák alatt. Sápadt, húsos arcával és borostás állával Croziert egy rothadt hámozott krumplira emlékezteti, amire egy füles sapkát húztak. A matróz az éles lámpafényben nem néz a kapitánya szemébe.

– Mi folyik itt, Manson? – Crozier hangja most nem olyan éles, mint amikor az őrszemre és a hadnagyára szabadította haragját. Szenvtelenül, higgadtan és magabiztosan beszél, minden egyes kimondott szava mögött ott rejlik a korbács és az akasztás lehetősége.

– A pipponyok az oka, kapitány. – Magnus Mansonnek termetéhez képest a hangja gyermekien lágy és magas. Amikor a Terror és az Erebus 1845-ben megpihent a Disko-öbölben, Grönland nyugati oldalán, Sir John Franklin kapitány úgy látta jónak, hogy két embert hazaküldjön az expedícióról: egy katonát és egy vitorlaszabót a Terrorról. Crozier azt javasolta, hogy John Brown matrózt és Aitkent közlegényt is mentsék fel a szolgálatuk alól – mindketten szinte nyomorékok voltak, és nem is lett volna szabad nekiindítani őket egy ilyen útnak –, de időnként azt kívánta, bárcsak Mansont is visszaküldte volna azzal a négy emberrel együtt. A nagydarab férfi vagy gyengeelméjű volt, vagy majdnem az; nem lehetett megállapítani a különbséget.

– Pontosan tudja, hogy a Terroron nincsenek szellemek, Manson.

– Igenis, kapitány.

– Nézzen rám.

Manson megemeli az arcát, de nem néz Crozier szemébe. A kapitány elámul, milyen apró a férfi szeme a húsos, fehér arcban.

– Megtagadta Mr. Thompson utasításának teljesítését, hogy vigye fel a szeneszsákokat a kazánterembe, Manson matróz?

– Nem, uram. Igen, uram.

– Tudja, milyen következményekkel jár az engedelmesség megtagadása ezen a hajón? – Crozier úgy érzi, mintha egy kisfiúval beszélgetne, noha Manson már legalább harmincéves lehet.

A nagydarab tengerész arca felderül a kérdés hallatán, amire végre pontosan tudja a választ.

– Ó, igen, kapitány. Korbácsolással. Húsz korbácsütéssel. Százzal, ha valaki egynél többször nem engedelmeskedik. És akasztással, ha egy igazi tisztnek nem engedelmeskedik, nem csak egy Mr. Thompsonnak.

– Pontosan – válaszolja Crozier. – Azt is tudta, hogy a kapitány bármilyen általa jónak látott büntetést kiszabhat, hogy letörje az engedetlenséget?

Manson lebámul rá ködös, halványkék szemével. Nem érti a kérdést.

– Ezzel azt akarom mondani, hogy bármilyen módon megbüntethetem magát, Manson matróz – magyarázza a kapitány.

A táskás arcot elönti a megkönnyebbülés.

– Ó, igen, abbiza, kapitány.

– Húsz korbácsütés helyett – folytatja Francis Crozier – akár húsz órára is bezárhatom a halottaskamrába lámpa nélkül.

Manson eleve dermedt, halvány arcából kiszalad a vér. Crozier felkészül rá, hogy félreugorjon, ha a nagydarab férfi elájul.

– De maga… nem tenne… – a férfigyermek hangja remeg és egyre magasabbá válik.

Crozier pár hosszú másodpercig nem mond semmit, csak a lámpa sziszegése hallatszik. Hagyja, hogy a matróz az arcát fürkéssze. Végül azt mondja:

– Maga szerint mit hall, Manson? Valaki telebeszélte a fejét kísértethistóriákkal?

Manson kinyitja a száját, de láthatóan nehezére esik eldönteni, melyik kérdésre válaszoljon előbb. Duzzadt alsó ajkára vékony jégréteg ül ki.

– Walker – válaszolja végül.

– Walkertől fél?

James Walker, Manson barátja, aki nagyjából ugyanolyan idős volt, mint a féleszű, és nem sokkal okosabb nála, alig egy héttel korábban halt meg a jégen. A hajó szabályzata meghagyta, hogy a legénységnek folyamatosan kisebb lékeket kell vágnia a jégbe a hajótest környékén, még akkor is, amikor a jég tíz-tizenöt láb vastagságúra hízott, mint most. Így, ha tűz ütne ki, mindig kéznél van egy kis víz az oltásra. Walker és két társa egy ilyen lékvágófúró túrára indultak, hogy részben sötétben újranyissanak egy régebbi léket, mert az egy óra alatt újra befagyott volna, ha nem dolgozzák meg hegyes fémrudakkal.

A fehér rémség az egyik feltorlódott jéggerinc mögül bukkant elő. Letépte a matróz karját, és egyetlen csapással összezúzta a bordáit, majd eltűnt, mielőtt a fedélzeten lévő fegyveres őrök a magasba emelhették volna a puskájukat.

– Walker mesélt magának kísértethistóriákat? – kérdezi Crozier.

– Igenis, kapitány. Nem, kapitány. Jimmy csak azt csináta, hogy az előző este, mielőtt az az izé kinyiffantotta, aszonta: „Magnus, ha az a pokolfajzat engem is elkap a jégen odaki”, mondta, „visszagyüvök egy fehér lepedőben, hogy a füledbe susogjam, milyen hideg a pokol.” Isten engem úgy segéjjen, kapitány, ezt mondta nekem Jimmy. És most hallom, hogy ki akar surranni.

A hajótörzs mintegy megerősítésül felnyög, a jeges pallók megreccsennek a lábuk alatt, a gerendákat összetartó fémpántok együttérzően megnyikordulnak. Karmolászás, kaparászás hallatszik a sötétben, mintha az egész hajótesten végigszaladna. A jég nem nyugszik.

– Ezt a hangot szokta hallani, Manson?

– Igenis, kapitány. Nem, uram.

A halottaskamra harminc lábbal odébb van tőlük a jobb oldalon, közvetlenül az utolsó fémes hangú, vasból készült víztartály után. Amikor odakint elhallgat a jég, Crozier csak a szeneslapátok tompa kaparászását és lendítését hallja a még előrébb lévő kazánteremből.

A kapitánynak elege van ebből az ostobaságból.

– Pontosan tudja, hogy a barátja nem fog visszajönni, Magnus. Itt van a második vitorlaraktárban, biztonságosan bevarrva a saját hálózsákjába a többi halottal együtt, jéggé fagyva, és háromrétegnyivel körbetekerve a legvastagabb vitorlavásznunkból. Ha bármilyen hangot hall odabentről, azt csak az átkozott patkányok okozhatják, mert megpróbálnak hozzájuk férni. Ezt maga is tudja, Magnus Manson.

– Igenis, kapitány.

– Ezen a hajón nem lesz több parancsmegtagadás, Manson matróz. Szedje össze magát. Ha Mr. Thompson azt mondja, vigyen neki szenet. Ha Mr. Diggle leküldi ide, vigyen neki élelmiszert. Az összes utasítást azonnal hajtsa végre, mégpedig udvariasan. Vagy nézzen szembe a hadbírósággal… nézzen szembe velem… és annak lehetőségével, hogy egy hideg éjszakát kell töltenie a halottaskamrában, lámpa nélkül, teljesen egyedül.

Manson szó nélkül a homlokához emeli az öklét mintegy tisztelgés gyanánt, felemel egy hatalmas szeneszsákot a létráról, és a tat felé indul a sötétben.

Maga a gépész ingujjra vetkőzött; hosszú ujjú alsóneműjében és nadrágjában lapátol az ősöreg, negyvenhét éves fűtő, Bill Johnson mellett. A másik fűtő, Luke Smith éppen a hálóteremben alszik két műszak között. A Terror vezető fűtője, az ifjú John Torrington volt az első ember, aki meghalt az expedíció során, 1846. január elsején. De ő még természetes halált halt. Mint kiderült, a tizenkilenc éves Torringtont egy orvos biztatta arra, hogy egy tengeri úttal próbálja kikúrálni a kórságát, és a fiú végül két hónapnyi magatehetetlen fekvés után hunyt el, mialatt a hajók be voltak fagyva a Beechey-sziget kikötőjébe még azon az első télen. Dr. Peddie és dr. McDonald elmondta Croziernek, hogy a fiú tüdeje annyira tele volt korommal, mint egy kéményseprő zsebe.

– Köszönöm, kapitány – mondja az ifjú gépész két lendítés között. Manson matróz az imént dobta le mellé a második szeneszsákot, és indult el a harmadikért.

– Szívesen, Mr. Thompson. – Crozier Johnson fűtőre pillant. Négy évvel fiatalabb a kapitánynál, de harminc évvel tűnik idősebbnek. Korosodó arcának minden ráncában és redőjében szénpor ül. Még fogatlan ínye is hamuszürke.

Crozier nem akarja megróni a gépészét – aki a státusza folytán tisztnek számít, noha civil – a fűtő előtt, de annyit azért mond neki:

– Feltételezem, a jövőben el fog tekinteni attól, hogy katonákkal üzengessen, amennyiben hasonló helyzet állna elő, amiben igencsak kételkedem.

Thompson bólint, a lapátjával becsapja a kazán vasrácsát, a szerszám nyélére támaszkodik, és odaszól Johnsonnak, menjen fel, és hozzon neki egy kis kávét Mr. Diggle-től. Crozier örül, hogy a fűtő elmegy, de annak még jobban, hogy a rács be van zárva; a lenti hőségtől enyhe hányinger kerülgeti, miután annyi időt töltött a hidegben mindenütt másutt.

A kapitánynak el kell gondolkoznia a gépésze sorsán. James Thompson tiszthelyettes, első osztályú gépész. A haditengerészet woolwichi gőzgépgyárában végzett, ahol a világ legjobb gőzhajtású gépkezelőit képzik. Mégis: most itt áll mocskos alsóneműben, és szenet lapátol, mint egy közönséges fűtő, a jégbe fagyott hajón, ami egyetlen araszt sem tett meg a saját erejéből immár egy éve.

– Mr. Thompson – szólal meg Crozier –, sajnálom, hogy ma még nem volt lehetőségem beszélni önnel azóta, hogy átment az Erebushoz. Volt alkalma szót váltani Mr. Gregoryval?

John Gregory a zászlóshajó gépésze.

– Volt, kapitány. Mr. Gregory meg van győződve arról, hogy a valódi tél beálltával esélyük sem marad megközelíteni a sérült tengelyt. Még ha képesek is lennének rá, hogy egy alagutat vájjanak a jégben, és lecseréljék az utolsó hajócsavart arra, amit sebtében összeeszkábáltak helyette, így, hogy a póttengely ennyire el van görbülve, gőzmeghajtással az Erebus egy lábnyit sem lenne képes haladni.

Crozier bólint. Az Erebus második kardántengelye akkor görbült el, amikor a hajó több mint egy éve kétségbeesetten rávetette magát a jégre. A súlyosabb, és erősebb motorral felszerelt zászlóshajó vezette az expedíciót azon a nyáron a jégen át, az nyitott csatornát mindkét hajónak. De az utolsó jégmező, amivel azelőtt találkoztak, hogy tizenhárom hónapra benne ragadtak volna, keményebbnek bizonyult a kísérleti hajócsavar és tengely vasánál. Azon a nyáron a búvárok – mindegyikük életveszélyes állapotba került és fagyási sérüléseket szenvedett – nemcsak azt erősítették meg, hogy a hajócsavar szilánkokra tört, hanem azt is, hogy maga a tengely is elgörbült és tönkrement.

– Mi a helyzet a szénnel? – kérdezi a kapitány.

– Az Erebusnak van még… talán olyan… négy hónapnyi fűtésre elegendő készlete a jégen, ha naponta csak egy órán át keringetik a meleg vizet a csövekben az első fedélzeten, kapitány. Jövő nyárra semennyi nem marad a meghajtáshoz.

Már ha jövő nyáron kiszabadulunk, gondolja Crozier. Az előző nyár után, amikor a jég egy pillanatra sem engedett, borúlátóvá vált. Franklin elképesztő mennyiségű szenet használt el 1846 nyarán, a szabad mozgásuk utolsó heteiben. Biztosra vette, hogy ha sikerül áttörnie azon az utolsó pár mérföldnyi jégmezőn, az expedíció kiér az Északnyugati-átjáró nyílt vizeire Kanada északi partjai mentén, és késő ősszel már Kínában fognak teázgatni.

– És mi a helyzet a mi szénkészletünkkel? – kérdezi Crozier.

– Talán olyan hathavi fűtésre elegendő maradt – válaszolja Thompson. – De csak ha napi két óráról egyre csökkentjük. És javasolnám, hogy ezt minél hamarabb tegyük meg, legkésőbb november elsejétől.

Addig már csak alig két hét maradt.

– És a meghajtás? – kérdezi Crozier.

Az a terve, hogy ha a jég egy kicsit is enged a következő nyáron, az Erebus összes túlélőjét felpakolja a Terror fedélzetére, és mindent bevet, hogy vissza tudjanak menni azon az úton, amelyen jöttek – a Boothia-félsziget és a Prince of Wales-sziget közötti névtelen szoroson át, ahol két évvel korábban végighaladtak, túl a Walker-fokon és a Barrow-szoroson, majd át a Lancaster-szoroson, mint egy pezsgősüvegből kilőtt dugó, és délre a Baffin-öbölbe, minden vitorlájukat kibontva és a szenük legvégét is elégetve, akár az olajozott istennyila, szükség esetén a maradék bútoraikat is a tűzre hányva, hogy ha minden kötél szakad, bármi áron is, de elérjék a Grönlandon túli vizeket, ahol a bálnavadászok rájuk találhatnak.

De ahhoz is üzemanyagra lesz szüksége, hogy átverekedje magát északra a dél felé zajló jégen a Lancaster-szoroshoz, még akkor is, ha valami csoda folytán kiszabadulnak innen. Crozier és James Ross egyszer már kivitorláztak a Terrorral és az Erebusszal a déli sarki jégmezőkről, de akkor az áramlatokkal és a jéghegyekkel azonos irányba tartottak. Itt, ezen az átkozottul fagyos vidéken a hajóknak hetekig kell majd az Északi-sark felől áradó jéggel szemben haladniuk, hogy elérjék azt a tengerszorost, amelyen át elmenekülhetnek.

Thompson megvonja a vállát. Kimerültnek tűnik.

– Ha újévkor kikapcsoljuk a fűtést, és valahogy kihúzzuk a következő nyárig, akkor… hat napig használhatjuk a gőzgépet jég nélkül? Ötig?

Crozier egyszerűen csak bólint. Ez szinte biztosan a hajója halálos ítéletét jelenti, de nem feltétlenül a két hajó legénységével együtt.

Valami hangot hallanak a sötét folyosón.

– Köszönöm, Mr. Thompson. – A kapitány leemeli a lámpáját a vaskampóról, elhagyja a kazánterem derengését, és elindul visszafelé a latyakban és a sötétségben.

Thomas Honey a folyosón várja, lámpása köpköd a rossz levegőben. Úgy szorongatja kesztyűs kezében maga előtt a feszítővasat, mint egy puskát. Nem nyitja fel a halottaskamra bereteszelt ajtaját, még nem.

– Köszönöm, hogy lejött, Mr. Honey – mondja Crozier a hajóácsnak, majd minden további magyarázat nélkül eltolja a reteszeket, és belép a jéghideg tárolóhelyiségbe.

Nem bír ellenállni a kísértésnek, és a hátsó fal felé emeli a lámpását, ahol a hat férfi holttestét halmozták egymásra szegényes vitorlavászon szemfedőjük alatt.

A kupac vonaglik. Crozier erre számított is. Tudta, hogy a patkányok ott fognak verekedni a ponyva alatt, de most észreveszi, hogy a vásznon is nyüzsögnek a rágcsálók. Egy patkányokból álló, több mint négy láb magas, összefüggő téglatestet lát maga előtt. Több száz állat marakodik benne egymással, hogy a megfagyott hullákhoz juthassanak. Visítozásuk fülsiketítőnek hat idebent. Odalent még több a patkány, a hajóács és az ő lábai között rohangálnak. A bankettre sietnek, gondolja Crozier. És egyáltalán nem félnek a lámpák fényétől.

A kapitány visszafordítja a lámpáját a hajótörzs felé, felballag az enyhe emelkedőn, amit a hajó orrának előredőlése okoz, és járkálni kezd az ívelt, megdöntött fal mellett.

Ott.

Közelebb emeli a lámpást.

– Nos, jussak a pokolra és akasszanak fel pogányként – szólal meg Honey. – Már ne is haragudjon, kapitány, de nem hittem volna, hogy a jég ilyen hamar képes ezt elérni.

Crozier nem válaszol. Leguggol, hogy közelebbről is megvizsgálja a meghajlott, megnyúlt fadeszkákat.

A hajó oldalát itt valami benyomta, majdnem egy lábbal beljebb tolva a deszkákat a többi részén látható kecses ívhez képest. A borítás belseje széthasadt, és legalább két deszka teljesen leszakadt.

– Szentséges Jézusom – szörnyülködik a hajóács, aki közben a kapitány mellé guggolt. – Ez a jég egy kibaszott szörnyeteg, már ne is haragudjon, uram.

– Mr. Honey – szólal meg Crozier –, tehette ezt a jégen kívül bármi egyéb? A kapitány leheletétől még több kristály lepi el a lámpás fényében csillogó, eleve jeges deszkákat.

A hajóács vakkantva felnevet, de hirtelen elhallgat, amikor ráébred, hogy a kapitánya nem viccel. Honey szeme tágra nyílik, majd összehúzódik.

– Ismét a bocsánatáért esedezem, kapitány, de ha arra gondol… az lehetetlen.

Crozier nem mond semmit.

– Úgy értem, kapitány, ez a hajó három hüvelyk vastag deszkákból készült, a legjobb angol tölgyfából. És erre az útra, úgy értem, uram, hogy a jégre, még két réteg afrikai tölggyel kiegészítették, rétegenként másfél hüvelyk vastagságban. És azokat az afrikai tölgyfarétegeket átlósan erősítették hozzá, uram, amitől még erősebb lett, mintha csak párhuzamosan duplázták volna meg.

Crozier a laza deszkákat vizsgálja, miközben próbál nem odafigyelni a patkányözönre a hátuk mögött, és a rágcsálás hangjaira a hátsó fal felől.

– És uram – folytatja Honey rekedten a hidegtől, amelyben rumszagú lehelete megfagy a levegőben –, a három hüvelyk angol tölgy és a három hüvelyk átlósan felhelyezett afrikai tölgy mellett két réteg kanadai szilfát is kapott, uram, rétegenként két hüvelyket. Ez még négy hüvelykkel vastagabbá tette a törzset, kapitány, és ezt viszont az afrikai tölgyre átlósan szegecselték fel. Ez összesen egy jó arasznyi keményfa, uram… tízhüvelyknyi van a legerősebb fából köztünk és a tenger között.

A hajóács hirtelen elhallgat, mert ráébred, hogy arról a munkáról tartott a kapitánynak kiselőadást, amit Crozier személyesen felügyelt az indulás előtti hónapokban.

A kapitány feláll, és ráteszi kesztyűs kezét a legbelső deszkákra, ott, ahol széttörtek. Azon a ponton egy jó hüvelyknyi rés keletkezett.

– Tegye le a lámpását, Mr. Honey. A feszítővasával lazítsa ezt ki. Látni akarom, hogy mit tett a jég a hajó külsejével.

A hajóács engedelmeskedik. A vaskeménységűre fagyott fával hadakozó vasrúd és Honey nyögései percekig szinte teljesen elnyomják a patkányok eszeveszett rágcsálásának hangját. A meghajlott kanadai szilfa letörik és lehullik. A széthasadt afrikai tölgyet is sikerül lefeszegetni. Csak a hajótörzs eredeti, befelé hajlított tölgyfa deszkái maradnak, amikor Crozier közelebb lép, és a magasba emeli a lámpását, hogy mindketten lássanak.

A jó arasznyi vastag hajófal mögött jégszilánkokon csillan meg a lámpa fénye, de a lyuk közepén valami sokkal zavaróbbat látnak: feketeséget. Semmit. Egy üreget a jégben. Egy alagutat.

Honey még jobban meghajlít egy széthasadt tölgyfadarabot, hogy Crozier bevilágíthasson az üregbe.

– Szentséges kibaszott Szűzmáriám és Jézus drága szíve – hördül fel a hajóács. Ezúttal nem kér elnézést a kapitánytól.

Crozierben feltámad a kísértés, hogy megnyalja az ajkát, de tudja, milyen fájdalmas lenne ez idelent, a mínusz negyvenöt fokos hidegben. De a szíve olyan vadul zakatol, hogy az a kísértés is feltámad benne, hogy kesztyűs kezével a hajótörzsnek támaszkodjon, ahogy a hajóács is tette.

A kinti fagyos levegő olyan erővel tör befelé, hogy majdnem elfújja a lámpást. Croziernek el kell takarnia a lángot a szabad kezével, hogy tovább világíthasson, és táncra perdíthesse a saját árnyékukat a padlón, a gerendákon és a válaszfalakon.

A külső fal két hosszú deszkáját összezúzta és benyomta valami felfoghatatlan, ellenállhatatlan erő. Az enyhén remegő lámpa fényénél tisztán látszanak a hatalmas karmok nyomai a széthasadt tölgyfán – és a karomnyomokat lehetetlenül élénk színű vér megfagyott foltjai szegélyezik.

4.
GOODSIR

É. szél. 75° 12’, Ny. hossz. 61° 6’

Baffin-öböl, 1845 júliusa

Dr. Harry D. S. Goodsir személyes naplójából:

1845. április 11.

Ma azt írtam a fivéremnek az egyik levelemben, hogy „az összes tiszt abban reménykedik, hogy sikerül átkelnünk az átjárón, és jövő nyár végére már a Csendes-óceánon lehetünk”.

Be kell ismernem, hogy bármilyen önző dolog is ez, én magam abban reménykedem az expedíció kapcsán, hogy egy kicsit több időbe telik majd elérnünk Alaszkát, Oroszországot, Kínát és a Csendes-óceán melegebb vizeit. Bár anatómusnak tanultam, és Sir John Franklin kapitány egyszerű segédorvosként, felcserként alkalmazott. Igazság szerint nemcsak egy hétköznapi seborvos vagyok, hanem egy doktor, és azt is be kell ismernem, hogy bármilyen amatőr módon is csinálom, abban reménykedem, hogy az út során egyfajta természettudós válhat belőlem.

Bár semmilyen személyes tapasztalattal nem rendelkezem a sarkvidéki flórával és faunával kapcsolatban, azt tervezem, hogy most személyesen is megismerkedem a Jég Birodalmának életformáival, amely felé alig egy hónap múlva fogunk kihajózni. Főleg a fehér medve érdekel, bár azok a beszámolók, amiket a bálnavadászoktól és az öreg sarkjáróktól lehet hallani, általában túl fantasztikusak ahhoz, hogy hitelt adhasson nekik az ember.

Tisztában vagyok azzal, hogy ez a személyes napló rendhagyó dolog – a hivatalos napló, amit azonnal el fogok kezdeni, amint útnak indulunk a jövő hónapban, az összes releváns szakmai eseményt és megfigyelésemet tartalmazni fogja, amíg a HMS Erebusfedélzetén tartózkodom majd segédorvosi minőségemben mint Sir John Franklin kapitánynak az Északnyugati-átjáró behajózását célzó expedíciójának a tagja –, de úgy érzem, hogy ennél valami többre van szükség, egy másik feljegyzésre, egy személyesebb beszámolóra, és még ha a visszatérésem után soha senki nem is olvassa el. Kötelességem – ha mással szemben nem is, önmagammal mindenképpen – megírni ezt a naplót.

Egyelőre csak annyit tudhatok biztosan, hogy ez az expedíció Sir John Franklin kapitánnyal már most életre szóló élménynek ígérkezik.”

1845. május 18., vasárnap

Mindenki a fedélzeten, és bár még folynak az utolsó előkészületek a holnapi induláshoz – főleg annak a készletnek a berakodása, amellyel kapcsolatban Fitzjames kapitány úgy tájékoztatott, hogy több mint nyolcezer doboz, az utolsó pillanatban leszállított konzervből áll –, Sir John ma istentiszteletet tartott nekünk az Erebus fedélzetén, és a Terror legénységéből is mindenkinek, aki csatlakozni kívánt. Feltűnt, hogy a Terror kapitánya, egy Crozier nevű ír nem jelent meg.

Nem lehetett részt venni azon a hosszú misén és végighallgatni Sir John rendkívül hosszú szentbeszédét anélkül, hogy mélyen meg ne indította volna az embert. Nem tudom, hogy hazánk haditengerészetének bármelyik hajóját vezette-e már egy ennyire vallásos ember. Kétség sem fér hozzá, hogy a ránk váró út során igazán és visszavonhatatlanul Isten kezének biztonságában leszünk.

1845. május 19.

Micsoda indulás!

Mivel még soha nem jártam tengeren, nemhogy egy ilyen nagy hírű expedíción, fogalmam sem volt, hogy mire számítsak, de egy ilyen dicsőséges napra nem is tudtam volna felkészülni.

Fitzjames kapitány becslései szerint több mint tízezer jóakaró és fontos személyiség tolongott a Greenhithe rakpartján, hogy az utunkra bocsássanak minket. Olyan sok beszédet tartottak, hogy már azt hittem, el sem indulhatunk, amíg napfény árasztja el a nyári eget. Zenekarok játszottak. Lady Jane – aki a fedélzeten volt Sir Johnnal együtt – hatalmas ujjongás közepette sétált le a pallón közülünk, hatvanvalahány erebusi közül. A zenekarok ismét rázendítettek.

Utána mindenki éljenezni kezdett, amikor eloldották a köteleket, és a zaj percekig olyan fülsiketítő volt, hogy akkor sem hallottam volna meg egyetlen parancsot sem, ha Sir John személyesen ordítja a fülembe.

Tegnap éjjel Gore hadnagy és Stanley hajóorvos voltak olyan kedvesek, hogy tájékoztassanak, miszerint hajózás közben a tisztek a hagyományok értelmében nem mutatják ki az érzelmeiket. Bár én csak papíron vagyok tiszt, beálltam az elegáns kék felsőkabátot viselő tisztek sorába, és igyekeztem minden érzelemnyilvánítást elfojtani, bármilyen férfias is legyen.

De csak mi viselkedtünk így. A matrózok kiabáltak, a zsebkendőjüket lobogtatták, és a köteleken lógtak, és láttam, hogy sok harcedzett kikötői örömleány visszainteget nekik. Még Sir John Franklin kapitány is meglobogtatta élénk vörös-zöld csíkos zsebkendőjét Lady Jane, a leánya, Eleanor és az unokahúga, Sophia Cracroft felé, akik visszaintegettek, amíg a rakpartot el nem takarta előlünk a mögöttünk haladó Terror.

Jelenleg gőzhajók vontatnak minket, és ezen a szakaszon a HMS Rattler követi hajónkat, egy nagy erejű új gőzfregatt, továbbá egy bérelt szállítóhajó, a Baretto Junior. Ez utóbbi a készleteinket hozza utánunk.

Közvetlenül azelőtt, hogy az Erebus elszakadt a partoktól, egy galamb szállt le a főárbóc tetejére. Sir John első házasságából származó leánya, Eleanor – aki akkor még meglehetősen jól látszott élénkzöld ruhájában és smaragdszínű ernyőjével – felkiáltott, de a hangja nem hallatszott az éljenzések és a zenekarok miatt. Utána a madárra mutatott, és Sir John és több tiszt is felnézett, elmosolyodott, majd megmutatták a galambot a többieknek is a hajón.

A tegnapi istentiszteleten elhangzott szavak mellett szerintem ez az elképzelhető legjobb ómen.

1845. július 4.

Milyen rettenetes volt az átkelésünk Grönlandba!

Harminc viharos napon át hánykolódott, imbolygott és ugrándozott alattunk a hajó, annak ellenére, hogy vontatva volt. A szorosan lezárt lőrései a két oldalán alig három lábbal voltak a víz felett, amikor oldalra dőlt a néha alig haladó hajó. Én magam borzasztóan tengeribeteg voltam az utolsó harminc nap alatt huszonnyolcon. Le Vesconte hadnagy azt mondta nekem, hogy soha nem haladtunk gyorsabban öt csomónál, ami – mint arról biztosított – rettenetesen lassúnak számít egy kizárólag vitorlákkal haladó hajó esetében is, nemhogy a technológia egy olyan csodájánál, mint az Erebus és a kísérőhajónk, a Terror, amelyek mindketten képesek gőzmeghajtással haladni a saját sebezhetetlen hajócsavarjuk által tolva.

Három nappal ezelőtt megkerültük a Farewell-fokot Grönland déli csücskénél, és be kell vallanom, hogy amikor megpillantottam ezt a hatalmas kontinenst a maga hegyes szikláival és a tengerig érő végtelen gleccsereivel, éppen annyira elnehezült a lelkem, mint a hánykolódástól a gyomrom.

Jóságos Istenem, ez egy kihalt, hideg világ! És még csak július van.

De a hangulatunk a tetőfokon, és a fedélzeten mindenki bízik Sir John szakértelmében és ítélőképességében. Tegnap Fairholme hadnagy, a legfiatalabb hadnagyunk megvallotta nekem bizalmasan: „Még soha nem éreztem, hogy egy kapitány ennyire a társam lenne, bárkivel is hajóztam korábban.”

Ma a dán bálnavadász-állomáson tértünk nyugovóra itt, a Disko-öbölben. Több tonna készletet átpakoltak a Baretto Juniorról, és az általuk szállított tíz eleven ökröt is levágták ma délután. Ma mindkét expedíciós hajó teljes legénysége friss húst lakmározhat.

Ma négy embert elbocsátottak az expedícióról – a mi négyünk, hajóorvosok tanácsára. Ők a vontató- és a szállítóhajókkal visszatérnek majd Angliába. Köztük van egy ember az Erebusról – egy bizonyos Thomas Burt, a hajó fegyverkovácsa, és hárman a Terrorról – egy Aitken nevű katona, egy John Brown nevű matróz és a Terror legfőbb vitorlaszabója, James Elliott. Így a két hajó teljes létszáma 109 főre apadt.

Ma délután a dán szárított halak és a Szénpor felhője hatott át mindent – több száz zsák szenet rakodtak át a Baretto Juniorról –, és az Erebus matrózai azokkal a sima oldalú kövekkel foglalják el magukat, amiket habkőnek neveznek, újra és újra végigsikálják a fedélzetet, miközben a tisztek kiabálva nógatják őket. A sok munka ellenére a legénység összes tagjának jó a kedve a ma esti lakoma és a dupla adag grog miatt.

A négy emberen kívül, akiket egészségügyi okok miatt hazaküldenek, Sir John a júniusi létszámot, a hivatalos küldeményeket és az összes magánlevelet is hazaviteti a Barettóval. A következő napokban mindenki levélírással foglalja majd el magát.

Miután véget ér ez a hét, a következő levelünket Oroszországból vagy Kínából fogjuk elküldeni a szeretteinknek!

1845. július 12.

Egy újabb indulás, talán az utolsó az Északnyugati-átjáró előtt. Ma reggel felhúztuk a horgonyt, és nyugat felé vitorláztunk Grönlandtól. A Baretto Junior legénysége három szívből jövő Hurrá!-val és kalaplengetéssel búcsúzott tőlünk. Biztosra vehetjük, hogy ők az utolsó fehér emberek, akiket Alaszkáig látni fogunk.

1845. július 26.

Két bálnavadászhajó – a Prince of Wales és az Enterprise – horgonyzott le nem messze onnan, ahol mi kikötöttünk egy úszó jéghegy mellett. Hosszú órákig beszélgethettem nagy élvezettel a kapitányokkal és a legénységükkel a fehér medvékről.

És abban a kitüntetett rettegésben is részesülhettem – ha nem is örömben –, hogy ma reggel megmászhattam az óriási jéghegyet. A matrózok tegnap korán felkapaszkodtak rá, és lépcsőfokokat vájtak a függőleges jégfalba csákánnyal, majd köteleket rögzítettek fel a kevésbé ügyesek számára. Sir John utasítást adott, hogy építsenek egy obszervatóriumot a hatalmas jéghegy tetejére, ami kétszer olyan magas, mint a mi legmagasabb árbócunk. Míg Gore hadnagy és a Terror néhány tisztje légköri és asztronómiai méréseket végeznek odafent – felállítottak egy sátrat azoknak, akik majd a meredek jéghegyen töltik az éjszakát –, az expedíciónk jégmesterei, Mr. Reid az Erebusról és Mr. Blanky a Terrorról azzal fogják tölteni a nappali órákat, hogy a nyugatot és az északot fürkészik egy rézteleszkóppal, a legjobb utat keresve, mint arról tájékoztattak, az arrafelé szinte már teljesen egybefüggő jégen keresztül. Edward Couch, a mi nagyon megbízható és bőbeszédű hajósinasunk azt mondta nekem, hogy a sarkköri szezonban ez egy nagyon kései időpontnak számít ahhoz, hogy a hajók egyáltalán utat keressenek, nemhogy a legendás Északnyugati-átjárót.

Az alattunk a jéghegyhez kötött Erebus és Terror látványa, a madzagok útvesztője – meg kell jegyeznem, hogy ezeket most, hogy én is vén tengeri róka lettem, köteleknek nevezem –, amelyek a jéghegyhez erősítik a hajónkat, és a két hajó legmagasabb árbóckosara a csúszós, jeges állóhelyem alatt, oly sokkal felettük, egyfajta gyomorforgató, izgatott szédületet váltott ki belőlem.

Lelkesítő volt odafent álldogálni, több száz lábbal a tengerszint felett. A jéghegy teteje majdnem akkora volt, mint egy krikettpálya, és a meteorológiai obszervatóriumunknak otthont adó sátor rendkívül oda nem illőnek tűnt a kék jégen. Ám reményeimet, hogy pár pillanatot csendes elmélkedéssel tölthetek, darabokra törték a véget nem érő puskalövések, ahogy a jéghegy csúcsán lévő emberek a madarak százaira kezdtek lövöldözni – sarki csérekre, mint később elmondták. A frissen lelőtt madarak kupacait be fogják sózni és el fogják tenni, bár csak a jóisten tudhatja, hol fogják elhelyezni ezeket az újabb hordókat, mivel mindkét hajó már most is nyikorog és mélyen lesüllyed a készleteink súlya alatt.

Dr. McDonald, a HMS Terror segédorvosa – az én megfelelőm azon a hajón – azzal a meggyőződéssel bír, hogy az erősen sózott hús nem annyira hatékony és skorbutgátló, mint a friss és nem besózott eleség, és mivel a legénység mindkét hajón leginkább a sózott sertéshúst kedveli, dr. McDonald aggódik, hogy az erősen besózott madarak nem sokat segítenek majd nekünk a skorbut ellen. Ugyanakkor Stephen Stanley, a mi hajóorvosunk az Erebuson csak legyintett az aggodalmaira. Rávilágított, hogy az Erebuson lévő 10 000 láda tartósított főtt húson kívül a konzervkészletünk önmagában is tartalmaz főtt és sült ürühúst, borjút, a zöldségek mindenféle formáját, beleértve a burgonyát, a répát, a paszternákot, a levesek széles választékát és 9450 font csokoládét. Ezzel egyenlő súlyú – 9300 fontnyi – citromlevet is hoztunk magunkkal a skorbut elleni elsődleges ellenszerünkként. Stanley tájékoztatott, hogy bár a citromlevet bőséges cukoradagokkal édesítik, a közemberek utálják a napi dózisukat, és hogy az egyik legfontosabb feladatunk az expedíció orvosaiként az, hogy gondoskodjunk róla, hogy lenyeljék.

Érdekesnek tartottam, hogy mindkét hajó tisztjei és legénysége leginkább puskával vadászik. Gore hadnagy biztosított róla, hogy mindkét hajón rengeteg muskéta akad. Persze érthető, hogy olyan madarakra, amilyenekből ma több százat lelőttek, inkább puskával vadásznak, de már a Disko-öbölben is, amikor kisebb csapatok vadászkörútra indultak, hogy karibukat és sarki rókákat ejtsenek el, az emberek – még a katonák is, akiket értelemszerűen kiképeztek a muskéták használatára – szívesebben vittek magukkal vadászpuskát. Ez persze biztos éppen annyira megszokás, mint amennyire ízlés kérdése. A tisztek legnagyobb része angol úriember, aki életében nem használt muskétát vagy rövid csövű puskát vadászathoz. A zárt térben folytatott közelharcra való kiképzést leszámítva még a katonák is szinte csak vadászpuskát használtak az eddigi vadászkalandjaik során.

De vajon a vadászpuska elég lesz egy nagy fehér medve ellen? Még egyet sem láttunk ezek közül a csodálatos teremtmények közül, noha minden tapasztalt tiszt és matróz biztosított arról, hogy találkozni fogunk velük, amint eljutunk a jégmezőig, és ha akkor esetleg mégsem, az áttelelésünk alatt minden bizonnyal – már ha effélére kényszerülünk. A bálnavadászok történetei tényleg arra utaltak, hogy a fehér medvék csodálatosak és rémisztőek.

Miközben ezeket a szavakat írom, éppen tájékoztattak, hogy az áramlatok, a szelek, vagy talán a bálnavadászszakma kényszerei mindkét bálnavadászhajót, a Prince of Walest és az Enterprise-ot is elsodorták az itteni kikötőjükből a jéghegy tövénél.

Sir John kapitány tehát mégsem az egyik bálnavadász-kapitánnyal – az Enterprise Martin kapitányával, ha jól emlékszem – fogja elkölteni a vacsoráját, mint azt korábban tervezték.

De ennél talán fontosabb, hogy Robert Sergeant hajósinas az imént tájékoztatott, hogy az embereink lehozzák az asztronómiai és meteorológiai eszközöket, lebontják a sátrat, és feltekerik azt a több száz lábnyi kötelet, ami ma korábban a mászásban segített nekem.

Úgy tűnik, a jégmestereknek, Sir John kapitánynak, Fitzjames parancsnoknak, Crozier kapitánynak és a többi tisztnek sikerült eldöntenie, melyik lesz a legígéretesebb útvonal a folyamatosan változó jégtáblamezőn át.

Perceken belül elindulunk a kis jéghegyotthonunktól, és addig hajózunk északnyugat felé, amíg a végtelennek tűnő sarkvidéki hajnal lehetővé teszi.

Innentől fogva még a viharedzett bálnavadászok számára is elérhetetlenek leszünk. Ami a rettenthetetlen expedíciónkon túli világot illeti, ahogy Hamlet mondta: A többi néma csend.

5.
CROZIER

É. szél. 70° 05’, Ny. hossz. 98° 23’

1847. november 9.

Crozier éppen a Platypus-tavi piknikről álmodik, és arról, hogy Sophia megsimogatja a víz alatt, amikor meghallja a lövés hangját, és egy csapásra felébred.

Felül az ágyában. Nem tudja, mennyi az idő, nem tudja, hogy nappal van-e, vagy éjszaka, bár most már nincs éles határvonal a nappal és az éjszaka között, mióta a nap pontosan ezen a napon eltűnt, hogy februárig elő se bukkanjon. De már azelőtt tudja, hogy késő van, hogy meggyújtaná a kis lámpást a kamrájában. A hajó csendesebb, mint valaha; néma, a megkínzott fa és a belefagyott fém nyikorgásától eltekintve; néma, az alvók horkolásától, motyogásától és szellentéseitől és Mr. Diggle szitkozódásától eltekintve; néma, a kinti jég szüntelen robajától, dörömbölésétől, reccsenéseitől és zajlásától eltekintve; és mindezeken felül az éjszaka némaságát csak az erős szél lidércüvöltése töri meg.

De Croziert nem a jég vagy a szél hangja ébreszti fel, hanem egy lövés. Bár a hangját elnyomják a tölgyfa deszkák és a rájuk nehezedő jég és hó, de azért egyértelműen puskalövésnek tűnik.

Crozier szinte teljesen felöltözve aludt. A ruhája maradékát is magára húzza, és már a meleg felsőkabátnál tart, amikor Thomas Jopson, az inasa bezörget hozzá azzal a jellegzetes, csendes hármas kopogásával. A kapitány eltolja az ajtót.

– Baj van a fedélzeten, uram.

Crozier bólint.

– Ma este ki őrködik odakint, Thomas? – A zsebórája már majdnem hajnali három órát mutat civil időszámítás szerint. Egy pillanattal korábban sikerül megtalálnia az emlékei között az ebben a hónapban aznapra beosztott emberek nevét, hogy Jopson kimondaná őket.

– Billy Strong és Heather közlegény, uram.

Crozier ismét bólint, elveszi a pisztolyát a szekrényről, ellenőrzi, hogy meg van-e töltve, az övébe dugja. Kilép az ajtón az inas mellett, végigmegy a hajó jobb oldalán az apró kapitányi kabinnal határos tiszti étkezőn, majd gyorsan áthalad egy másik ajtón is a főlétrához. Ezen a hajnali órán a közösségi fedélzet legnagyobbrészt sötét – leginkább Mr. Diggle tűzhelyének ragyogása töri meg a koromfeketeséget –, de a tiszti szálláson, a legénységnél és az inasok részében több helyen is lámpások gyúlnak fel, amikor Crozier megáll a létra aljában, hogy levegye a súlyos vízhatlan felöltőt a kampóról, és magára birkózza.

Ajtók csúsznak félre. Hornby főtiszt hátraballag, hogy megálljon Crozier mellett a létránál. Little első tiszt is keresztülrohan a folyosón, kezében három muskétával és egy rövid karddal. Őt Hodgson és Irving hadnagyok követik, akiknél szintén van fegyver.

A létra túlsó oldalán matrózok mordulnak fel a függőágyuk mélyéről, de a másodtiszt már bele is kezd a csapat összeállításába. Szó szerint kiborít néhány alvót a függőágyából, és a tat felé löki őket, ahol kabátok és fegyverek várnak mindenkit.

– Járt már fent valaki, hogy kiderítse, ki lőtt, és miért? – kérdezi Crozier az első tiszttől.

– Mr. Male volt az ügyeletes, uram – feleli Hornby. – Azonnal felment, miután beküldte önért az inast.

Reuben Male a kísérőhajó parancsnoka. Megbízható ember. Billy Strongról, aki a bal oldalon őrködik odafent, Crozier tudja, hogy járt már tengeren, a HMS Belviderán. Ő nem lövöldözne fantomokra. A másik őrszem a legöregebb – és a kapitány véleménye szerint a legostobább – megmaradt katona volt, William Heather 35 évesen még mindig közlegény, nagyon gyakran beteg, túl gyakran részeg, és legnagyobbrészt hasznavehetetlen. Heathert is majdnem hazaküldték a Disko-szigetről két évvel korábban, amikor a legjobb barátját, Billy Aitkent elbocsátották, és útjára indították a HMS Rattleren.

Crozier bedugja a pisztolyt súlyos gyapjú felsőkabátjának túlméretezett zsebébe, elvesz egy lámpást Jopsontól, az arca köré teker egy sálat, és megindul felfelé a megdöntött létrán.

Látja, hogy odakint olyan sötét van, mint egy angolna gyomrában, nincsenek csillagok, nincs sarki fény, nincs hold. Hideg van; a fedélzeti hőmérsékletet –53 °C-osnak mérték hat órával korábban, amikor az ifjú Irvinget felküldték, hogy rögzítse az adatokat. Vad szél söpör végig az árbócok csonkja között és a megdőlt, jeges fedélzeten, súlyos hógörgetegeket kergetve maga előtt. Crozier kilép a fő csapóajtó felett lévő megfagyott ponyvasátorból, arca elé tartja kesztyűs kezét, hogy megvédje a szemét, és meglátja egy lámpás fényét a hajó jobb oldalán.

Reuben Male ott térdel a hanyatt fekvő Heather közlegény fölött. A kalapja és a füles sapkája leesett, és Crozier látja, hogy a koponyája felső részét is lecsapta valami. Sehol nincs vér, de a kapitány tisztán látja a katona csillogó agyát a lámpás fényében – azért csillog, döbben rá, mert már most ráfagyott egy jégréteg a szivacsos szürkeállományra.

– Még él, kapitány – jelenti a kísérőhajó parancsnoka.

– Kibaszott Jézusom – szólal meg az egyik matróz Crozier mögött.

– Hagyd abba! – kiabál rá az első tiszt. – Nincs szükségünk kibaszott káromkodásokra. Akkor beszélj, ha kérdeznek, Crispe! – Hornby hangjában egy szelindek morgása keveredik egy bika horkantásával.

– Mr. Hornby – mondja Crozier. – Utasítsa Crispe matrózt, hogy kétszeres sebességgel rohanjon le, és hozza fel a saját függőágyát, hogy le tudjuk szállítani Heather közlegényt.

– Igenis, uram – feleli Hornby és a matróz egy emberként. A csizmák sűrű dobogását érzik, de hallani nem hallják a süvöltő szélben.

Crozier feláll, és körbelengeti a lámpását.

A masszív korlát, amelynél Heather közlegény őrködött a befagyott horgonykötelek töve mellett, teljesen letört egy szakaszon. Crozier tudja, hogy a folytonossági hiány mögött legalább harminc láb hosszan szánkópályaként szalad lefelé a feltornyozott jég és hó, de ennek a lejtőnek a legnagyobb része nem látszik a vakító hóban. Egy lábnyomot sem tud kivenni abban a kis fénykörben, amit a lámpása bevilágít.

Reuben Male felemeli Heather muskétáját.

– Ezt nem sütötték el, kapitány.

– Ebben a viharban Heather közlegény észre sem vehette azt a valamit, amíg az rá nem vetette magát – válaszolja Little hadnagy.

– És mi van Stronggal? – kérdezi Crozier.

Male a hajó túloldala felé mutat.

– Eltűnt, kapitány.

– Válasszon ki valakit, és maradjanak Heather közlegény mellett, amíg Crispe vissza nem ér, utána vigyék le – fordul Crozier Hornbyhoz.

Hirtelen a két hajóorvos, Peddie és segédje, McDonald jelenik meg a lámpafény körében. McDonaldon csak egy vékony kabát van.

– Jézusom! – mondja Peddie. – Lélegzik.

– Segítsen rajta, ha tud, John – utasítja Crozier. Male-re és a körülöttük ácsorgó többi matrózra mutat. – A többiek jöjjenek velem. Tartsák lövésre készen a fegyverüket, még akkor is, ha ehhez le kell venniük a kesztyűjüket. Wilson, hozza mindkét lámpást. Little hadnagy, kérem, küldjön fel odalentről még húsz épkézláb embert, osszon ki nekik meleg ruházatot, és szerelje fel őket muskétával. Nem vadászpuskával, muskétával.

– Igenis, uram – kiáltja Little a zúgó szélben, de Crozier már el is indult a menet élén. Megkerüli a felgyűlt havat és a szélben remegő vászonpiramist a hajó közepén, és megindul a ferde fedélzeten a hajó bal oldali őrposztja felé.

William Strong eltűnt. Egy darabokra szaggatott hosszú gyapjúsál cafatjai csapkodnak a kötélzetbe akadva. Strong felsőkabátja, füles sapkája és az egyik kesztyűje a korlát mellett hever a bal oldali árnyékszék szélvédett oldalán. Az őrszemek itt szokták meghúzni magukat, hogy ne fagyjanak meg a szélben, de maga William Strong eltűnt. Csak egy darabon vöröslik a jég a korlát mellett; valószínűleg itt állt, amikor meglátta azt a hatalmas alakot közeledni maga felé a hóviharban.

Crozier egyetlen szó nélkül a tat felé küld két fegyverest egy lámpával, hármat az orr felé, és egy lámpás matrózt a viaszosvászonhoz, hogy az nézzen be alá a hajó mentén.

– Kérem, Bob, kössön ide egy hágcsót – mondja a másodtisztnek. A tiszt válla ki sem látszik az odalentről hozott friss – mármint még nem megfagyott – kötelek kupaca alól. A hágcsó másodpercek alatt elkészül.

Crozier vezeti az utat lefelé.

Még több vér van a hajó elemeknek kitett bal oldala mellett, a felgyűlt jégen és a havon. A lámpás fényében feketének tűnő vércsíkok vezetnek a feltorlódott jéggerincek folyamatosan változó útvesztőjébe, amelyet inkább érezni, mint látni lehet a sötétben.

– Azt akarja, hogy kövessük oda, uram – Hodgson másodtiszt közelebb hajol Crozierhez, hogy hallani lehessen a hangját a szélben.

– Persze hogy azt akarja – válaszolja a kapitány. – De akkor is utánamegyünk. Lehet, hogy Strong még él. Már láttunk ilyet ezzel a valamivel.

Crozier maga mögé néz. Hodgsonon kívül csak hárman követték a hágcsón lefelé – a többiek vagy a felső fedélzetet kutatták át, vagy Heather közlegényt cipelték éppen le. Már csak egy lámpa maradt a kapitányén kívül.

– Armitage! – szólítja meg Crozier a fegyverraktár őrét. A férfi fehér szakálla már csupa hó. – Adja oda Hodgson hadnagynak a lámpását, és menjen vele. Gibson, maga maradjon itt, és mondja el Little hadnagynak, merre indultunk, amikor lejön a fő kutatócsapattal. Mondja meg neki, hogy az isten szerelmére, ne hagyja, hogy az emberei bármire rálőjenek, amíg meg nem győződnek arról, hogy nem mi vagyunk azok.

– Igenis, kapitány.

Crozier Hodgson felé fordul:

– George, maga és Armitage menjenek nagyjából húsz métert arra, az orr felé, utána haladjanak velünk párhuzamosan, és kezdjük a kutatást déli irányban. Ügyeljenek arra, hogy a lámpájuk a látókörünkön belül maradjon.

– Igenis, uram.

– Tom – mondja Crozier az utolsó embernek, Evansnak –, maga velem jön. Tartsa készenlétben a Baker puskáját, de csak félig felhúzva.

– Igenis, uram. – A fiú fogai vacognak.

Crozier megvárja, amíg Hodgson tőlük jobbra húsz méterre ér – a lámpája fénye alig látszik a kavargó hóban –, majd kivezeti Evanst a jégbarázdák, jégtűk és haránthasadékok útvesztőjébe. A havon látható vérfoltokat követik. Tudja, hogy akár pár percnyi késedelem is elég ahhoz, hogy a halvány nyomokat befújja a hó. A kapitány még csak arra sem pazarolja az időt, hogy kivegye a pisztolyát a nagykabátja zsebéből.

Nem egészen száz méterrel odébb, pontosan ott, ahol a HMS Terror fedélzetén lévők láthatatlanná válnak számukra, Crozier odaér egy feltorlódott jéggerinchez – egy olyan hatalmas jégkupacokból álló sávhoz, amelyet a felszín alatt egymáshoz súrlódó jégrétegek hoznak létre.

Crozier és a néhai Sir John Franklin expedíciójának tagjai végignézhették, amint ezek a jéggerincek mintegy varázsütésre megjelennek, hatalmas robaj és reccsenések közepette a magasba emelkednek, majd végigszaladnak a megfagyott tenger felszínén, néha gyorsabban, mint ahogy egy ember futni tud.

Ez a gerinc legalább harminc láb magas, a konflis méretű jégdarabok hatalmas, függőleges törmelékhegye.

Crozier végigsétál a gerinc mentén, olyan magasra emelve a lámpását, amilyen magasra csak tudja. Hodgsoné már nem látszik nyugaton. A Terror környékén már semmi nem látszik igazán. Mindenütt jégoszlopok, hófúvások, jégtorlaszok és jégtűk takarják a kilátást. A Terror és az Erebus között húzódó egymérföldes sávban egy hatalmas jéghegy áll, és azonkívül még féltucatnyit látnak a környéken a holdfényes éjszakákon.

De ma éjjel egyetlen jéghegy sincs errefelé, csak ez a három emelet magas jéggerinc.

– Ott! – kiabálja túl Crozier a szelet. Evans a Baker puskáját megemelve elindul arrafelé.

Egy fekete vérfolt a fehér jégfalon. Az a valami felcipelte William Strongot ezen a kis jégtörmelékhegyen, egy szinte teljesen függőleges útvonalon.

Crozier is mászni kezd, és a jobb kezében tartja a lámpát, a kesztyűs szabad kezével pedig repedések és hasadékok után tapogat, hogy azokba belekapaszkodhasson megfagyott ujjaival és máris eljegesedett talpú bakancsával. Nem pazarolta az időt arra, hogy felvegye azt a bakancsát, amelynek a talpába Jopson hosszú szegecseket vert, hogy meg tudjon kapaszkodni vele a síkos felületeken. Most a hétköznapi tengerészbakancsa folyamatosan csúszkál a jégen. De huszonöt lábbal feljebb Crozier egy újabb megfagyott vérfoltot talál közvetlenül a gerinc jeges csúcsa alatt, úgyhogy jobb kezével szorosan markolva a lámpást, a bal lábát felrúgja egy ferde jégtáblára, majd felhúzza magát a gerinc tetejére, miközben a nagykabátja gyapjúanyaga végigdörzsöli a hátát. Az orrát már nem érzi, és az ujjai is megmerevedtek.

– Kapitány! – kiabál fel Evans a lenti sötétségből. – Nem akarja, hogy felmenjek?

Crozier még túlságosan liheg ahhoz, hogy válaszoljon, de miután összeszedi magát, visszakiabál:

– Nem. Várjon meg ott. Északnyugat felől látja Hodgson lámpájának halvány fényét; az a csapat még harminc méterre sem közelítette meg a feltorlódott jéggerincet.

A mellette tátongó szakadék itt olyan harmincöt láb mély lehet, a fala majdnem teljesen függőleges. Nyoma sincsen William Strongnak, nyoma sincsen fekete foltoknak a jégen, nyoma sincsen annak, hogy bármilyen élő vagy halott lény erre járt volna. Crozier el sem tudja képzelni, hogyan lehetett képes bármi lemászni a függőleges jégfalon.

Amikor megrázza a fejét, észreveszi, hogy a szempillái majdnem teljesen az arcához fagytak. Elkezd leereszkedni arrafelé, amerről jött, és kétszer majdnem belezuhan a jégből felmeredő bajonettszerű tüskékbe, mielőtt végül sikerül lecsúsznia az utolsó nagyjából nyolclábnyi úton Evanshoz.

De Evans eltűnt.

A Baker puska ott hever a hóban, még mindig félig felhúzva. Egyetlen lábnyom sincs a kavargó hóban, sem emberi, sem másmilyen.

– Evans! – Francis Rawdon Moira Crozier kapitány már több mint harmincöt éve szoktatja a hangját a parancsoláshoz. Akár egy délnyugati szélvihart is képes túlkiabálni vele, miközben a hajója hófehér tajtékok között szalad keresztül a Magellán-szoroson jégesőben. Most minden erejét beleadja az ordításba.

– Evans!

Semmi válasz, csak a szél süvít.

Crozier megemeli a Baker puskát, ellenőrzi a tárat, és elsüti a levegőbe. A dördülést még ő is fojtottnak hallja, de látja, hogy Hodgson lámpása hirtelen felé fordul, és három további fénypont jelenik meg a jégen a Terror körül.

Valami nem egészen húsz lábra tőle felüvölt. Elvben elképzelhető volna, hogy csak a szél talált egy új utat egy jégoszlop vagy jégtű mellett, de Crozier tudja, hogy nem erről van szó.

Leteszi a lámpást, beletúr a zsebébe, előveszi belőle a pisztolyt, a foga közé kapva lerántja a nagykesztyűjét, és így, hogy az ujjai és a fémnyelv között már csak egy vékony, ötujjas gyapjúkesztyű maradt, maga elé tartja a nem sokat érő fegyvert.

– Gyere csak, az isten verje a szemedet! – üvölti. – Gyere ki, és kezdj velem a kisfiúk helyett, te szőrös seggnyaló, patkánybaszó, pisavedelő fattya annak a himlős kikötői kurvának!

Semmi válasz, csak a szél süvít.

6.
GOODSIR

É. szél. 74° 43’, Ny. hossz. 90° 39’

Beechey-sziget, 1845–46 tele

Dr. Harry D. S. Goodsir személyes naplójából:

1846. január 1.

Ma reggel meghalt John Torrington, a HMS Terror fűtője. Újév napján. Az ötödik itt töltött hónapunk legelején, mióta beragadtunk a jégbe itt, a Beechey-szigeten.

A halála nem volt meglepő. Már hónapok óta nyilvánvaló, hogy Torrington előrehaladott tüdőbajos volt, amikor jelentkezett az expedícióra, és ha a tünetei alig pár héttel korábban, nyár végén megnyilvánultak volna, akkor őt is hazaküldték volna a Rattleren, vagy a két bálnavadászhajó egyikén, amelyekkel közvetlenül azelőtt találkoztunk, hogy nyugat felé indultunk a Baffin-öblön és a Lancaster-szoroson keresztül a sarkvidéki jégmezőre, ahol most kénytelenek leszünk áttelelni. A történtek keserű iróniája, hogy Torrington orvosa azt mondta, a tenger jót tesz majd az egészségének.

Torringtont természetesen a Terroron dolgozó dr. Peddie és dr. McDonald kezelte, de többször is jelen voltam a diagnózis folyamata során, és az Erebus legénységének tagjai ma reggel átkísértek a hajójukra, miután az ifjú fűtő meghalt.

Amikor november elején nyilvánvalóvá vált a betegsége, Crozier kapitány felmentette a húszéves ifjút a fűtői szolgálata alól a rossz szellőzésű hajófenékben. Annyi szénpor van a levegőben, hogy attól egy egészséges tüdejű ember is megfulladna. John Torrington azóta mind rosszabb állapotba került, ahogy az a tüdőbetegeknél megszokott. De még így is hónapokig eléldegélhetett volna, ha egy súlyosbító körülmény nem játszik közre a halálában. Dr. Alexander McDonald azt mesélte nekem, hogy Torrington, aki az elmúlt hetekben annyira legyengült, hogy már a rövid egészségügyijeire sem volt képes az alsó fedélzeten a társai segítségével, karácsony napján tüdőgyulladást kapott, és azóta haldoklott. Amikor ma reggel megláttam a holttestét, megdöbbentem, mennyire lesoványodott. Peddie és McDonald tájékoztatott arról, hogy már két hónapja egyre kevesebb étvágya volt, és bár a hajóorvosok egészségesebb étrendet írtak elő neki, több leveskonzervvel és zöldséggel, továbbra is veszített a súlyából.

Ma reggel végignéztem, ahogy Peddie és McDonald előkészítik a holttestet – Torrington kapott egy tiszta, csíkos vászoninget, a haját gondosan lenyírták, a körmét megtisztították –, és egy tiszta kendővel a hagyományok szerint felkötik az állát, hogy ne essen le, majd a könyökénél, a kezénél, a bokájánál és a nagylábujjánál körbetekerik a testét fehér pamutcsíkokkal. Ezt azért csinálták, hogy összefogják a végtagjait, amíg megmérik a szegény fiú súlyát – 88 font! –, és egyébiránt is előkészítik a holttestét a temetésre. Postmortem boncolásról szó sem esett, mivel nyilvánvaló volt, hogy a tüdőbaját gyorsította fel a tüdőgyulladás, és ebbe halt bele a legény, úgyhogy nem kellett aggódni amiatt, hogy a legénység többi tagját is megfertőzheti.

Segítettem a HMS Terroron dolgozó két kollégámnak beemelni Torrington holttestét a koporsóba, amelyet a hajó ácsa, Thomas Honey készített el nagy gondosan, illetve a segédje, egy Wilson nevű ember. A rigor mortis még nem állt be. Az ácsok hagytak egy adag faforgácsot a koporsó aljában, amit igen ügyesen vágtak ki és állítottak össze a hajó mahagónikészletéből, egy mélyebb réteg forgácsot helyezve Torrington feje alá, és mivel a bomlás bűze még nem volt túl erős, a levegőnek elsősorban forgácsillata volt.

1846. január 3.

Azóta is John Torrington tegnapi temetésére gondolok.

A HMS Erebusról csak néhányan vettünk részt rajta, de Sir Johnnal, Fitzjames kapitánnyal és néhány tiszttel együtt én is megtettem a gyalogutat a mi hajónktól az övékhez, vagyis kétszáz métert a Beechey-sziget partjaiig.

Nem tudok annál csúnyább telet elképzelni, mint amit itt kellett elszenvednünk ebben a kis kikötőöbölben a Beechey-sziget szélárnyékában, ami a sokkal nagyobb Devon-sziget csücskénél helyezkedik el. Ám Fitzjames kapitány és a többiek biztosítottak afelől, hogy az itteni helyzetünknél – a veszedelmes jégtorlaszok, a rettenetes sötétség, az üvöltő viharok és a folyamatosan alattomoskodó jég ellenére – ezerszer rosszabb dolgunk lenne ezen a kikötőn kívül, ahol a jég úgy árad le a sarkvidék felől, mint valami boreális istenség támadó nyilai.

John Torrington tengerésztársai óvatosan leeresztették a koporsót – amit már le is takartak egy finom kék pamuttal – a hajó korlátján át. A hajójukat már elég magasra felemelte egy jégoszlop. A Terror többi matróza ráigazította a koporsót egy nagy szánra. Sir John a saját kezével terített egy brit zászlót a koporsóra, majd Torrington barátai és társai magukra vették a hámot, és nagyjából hatszáz lábnyira elhúzták a szánt, a Beechey-sziget jeges-kavicsos partjára.

Mindezt természetesen teljes sötétségben hajtották végre, mivel a nap itt januárban még délben sem bukkan elő, és már három hónapja nem is láttuk. Azt mondják, hogy még legalább egy hónap vagy még több el fog telni, mielőtt a déli horizonton ismét megjelenik tüzes csillagunk. Mindenesetre ezt az egész menetet – a koporsót, a szánt, a szánhúzókat, a tiszteket, az orvosokat, Sir Johnt, a miénkétől semmiben nem különböző nagykabát alatt teljes díszegyenruhában pompázó királyi haditengerészeket – csak a lámpák imbolygó fénye világította meg, miközben végigmentünk a befagyott tengeren a befagyott partra. A Terror legénysége felvagdosta és ellapátolta a közelmúltban köztünk és a kavicsos part között megjelent jégtorlaszokat, úgyhogy szomorú utunk nem volt túl kanyargós. A tél egy korábbi szakaszában Sir John felállíttatott egy sor cölöpöt, és kötelet, lámpást akasztatott rá, hogy kijelöljék a legrövidebb útvonalat a hajók és a kavicsos szoros között. Több építményt is felállítottak ott – egyet azért, hogy benne tárolják el a hajók készleteinek nagy részét arra az esetre, ha a jég tönkreteszi a járműveinket; egy másikat egyfajta bunkerként vészhelyzet esetére és kutatóállomás gyanánt; egy harmadikat pedig a fegyverkovácsunk műhelyének szántak, hogy a lángok és szikrák ne az otthonunkként szolgáló fahajókat gyújtsák fel. Mint megtudtam, a tengerészek mindennél jobban rettegnek a tűztől a tengeren. De a cövekeknek és lámpásoknak ezt a sorát a sorsára kellett hagynunk, mivel a jég folyamatosan mozog, emelkedik, és szétszór vagy összetör mindent, amit rátesznek.

A temetés alatt havazott. A szél erősen fújt, ahogy mindig szokott ezen az átkozott sarkvidéki hómezőn. Közvetlenül északra a sírtól ott emelkednek a magasba a fekete meredélyek, amelyek éppen olyan legyőzhetetlenek, mint a Holdon lévő hegyek. Az Erebuson és a Terroron meggyújtott lámpásoknak halvány fénye szinte alig látszott a hóviharon át. A sebesen szaladó felhők közül időnként előbukkant a hideg Hold egy szilánkja, de még ez a gyér, gyenge holdfény is gyorsan eltűnt a hóban és a hidegben. Drága jó Istenem, ez tényleg alvilági sötétség.

A Terror legerősebb emberei közül néhányan szinte szünet nélkül dolgoztak a Torrington halálát követő órákban. Jégcsákányokkal és ásókkal ásták meg a sírgödrét – amelynek a szabályzat értelmében öt láb mélynek kellett lennie, ahogy Sir John parancsolta.

A gödröt a lehető legkeményebbre fagyott jégbe és kőbe ásták, és első pillantásra látszott rajta, milyen kemény munka volt a kikaparása. A zászlót levették, és a koporsót óvatosan, szinte megilletődötten leeresztették a keskeny gödörbe. A hó azonnal belepte a fedelét, és ott csillogott a lámpásaink fényében. Crozier egyik tisztje a helyére illesztette a fejfát, amit egy óriási tengerész pár csapással bele is vert a megfagyott földbe egy óriási fakalapács segítségével.

A fejfába gondosan bevésett felirat a következő volt:

JOHN TORRINGTON

EMLÉKÉNEK

SZENTELVE,

AKI AZ ÚR 1846. ÉVÉBEN

JANUÁR 1-JÉN

TÁVOZOTT

AZ ÉLŐK SORÁBÓL

A HMS TERROR

FEDÉLZETÉN

20 ÉVESEN

A szentbeszédet és a halotti beszédet Sir John mondta el. Elég hosszú ideig tartott, és csendes hangjának duruzsolását csak a szél csattogása és a lábak dobogása szakította félbe, amikor az emberek megpróbálták elejét venni a lábujjaik lefagyásának. Beismerem, nem sokat hallottam a búcsúztatóból – erről az üvöltő szél és az elkalandozó gondolataim tehettek, a hely nyomasztó magányossága, a lekötözött végtagú, csíkos inges holttest emléke, amelyet az imént eresztettek le a hideg gödörbe, és leginkább a szikláknak a nyomasztó, örök feketesége a kavicsos szoros felett.

1846. január 4.

Még egy ember meghalt.

Ezúttal valaki a mieink közül itt, a HMS Erebuson, a huszonöt éves John Hartnell matróz. Közvetlenül azután, amire még mindig délután hat óraként gondolok, pont akkor, amikor a legénységi asztalokat leeresztették a láncokon vacsorához, Hartnell megbotlott, nekiesett a fivérének, Thomasnak, felbukott a fedélzeten, vért köhögött fel, és öt percen belül meghalt. Stanley felcser és én vele voltunk, amikor meghalt az alsó fedélzet elejében, amit betegszobaként használunk.

Ez a halál megdöbbentett minket. Hartnellen nem látszottak a skorbut vagy a tüdőbaj tünetei. Fitzjames kapitány is ott volt velünk, és nem tudta elrejteni a megrökönyödését. Ha valami ragályról van szó, vagy a legénységen végigmenő skorbutról, azt azonnal ki kell derítenünk. Ott és akkor eldöntöttük, amíg a függönyök össze voltak húzva, és még mielőtt bárkinek szóltunk volna, hogy készítse fel John Hartnellt a temetésre, hogy post mortem boncolásnak vetjük alá.

Lepakoltuk a gyengélkedő területén lévő asztalt, még alaposabban elrejtettük a tevékenységünket azzal, hogy néhány ládát a nyüzsgő legénység és magunk közé toltunk, amennyire csak lehetett, összehúztuk a függönyt magunk körül, és elmentem az eszközeimért. Bár Stanley a főorvos, azt javasolta, hogy végezzem én a munkát, mivel én anatómusnak tanultam. Megejtettem a kezdővágást, és munkához láttam.

Azonnal ráébredtem, hogy siettemben a fordított Y-vágást használtam, amit a hullákon való gyakorlás közben alkalmaztam, amikor gyorsan kellett dolgoznom. A gyakoribb Y-nal ellentétben, amikor a vágás két elágazó vége a válltól indul lefelé, és a szegycsontnál találkoznak, az én fordított Y-omnak a karjai a csípőnél indultak, és Hartnell köldökénél találkoztak. Stanley erre tett is egy megjegyzést, mire elszégyelltem magam.

– Ahogy gyorsabb – mondtam halkan a kollégámnak. – Ezt sietve kell elvégeznünk. A tengerészek nagyon nem örülnének, ha megtudnák, hogy a bajtársaik testét felnyitjuk.

Stanley felcser bólintott, én pedig folytattam. Mintha csak a szavaimat akarná megerősíteni, Hartnell öccse, Thomas kiabálni és sírni kezdett a függöny túloldalán. Torrington lassú haldoklásával ellentétben, ami időt adott a társainak arra, hogy feldolgozzák a halálát, összecsomagolják a holmiját, és leveleket írjanak az anyjának, John Hartnell váratlan rosszulléte és halála sokkolta az ittenieket. Egyikük sem bírta elviselni a gondolatot, hogy a hajó seborvosai belevágnak a holttestbe. Ekkor már csak Fitzjames parancsnok nagydarab alakja, rangja és parancsoló modora állt a dühös fivér, az értetlen tengerészek és a mi gyengélkedőnk között. Hallottam, hogy az ifjabb Hartnellt visszatartják a pajtásai és Fitzjames jelenléte, de miközben a szikém a szövetekbe vágott, és a késem és a bordafeszítőm feltárta a tetemet, hogy megvizsgálhassuk, végig hallhattam a dühös mormogásokat alig pár lépésnyire a függönytől.

Először Hartnell szívét távolítottam el, a légcsöve egy részét is kivágva.

Feltartottam a lámpás fényébe, és Stanley elvette, hogy letörölje róla a vért egy mocskos ronggyal. Mindketten megvizsgáltuk. Elég normálisnak tűnt – nem volt láthatóan beteg. Miközben Stanley a fényhez tartotta a szervet, én ejtettem egy vágást a jobb kamrán, majd a balon is. Miután lefejtettük a szívós izmokat, Stanley és én egyaránt megvizsgáltuk a billentyűket. Egészségesnek tűntek.

Visszaejtettük Hartnell szívét a hasüregbe, és gyors mozdulatokkal felmetszettem a matróz tüdejének alsó részét a szikémmel.

– Ott – mondta Stanley felcser.

Bólintottam. Egyértelműen látszottak a hegesedés nyomai, és a tüdőbaj egyéb bizonyítékai is, csakúgy, mint annak a jelei, hogy a tengerész a közelmúltban átvészelt egy tüdőgyulladást. John Hartnell John Torringtonhoz hasonlóan szintén tuberkulózisos volt, csak öregebb, erősebb – és Stanley szerint –, egy nyersebb, hangosabb ember, amivel elfedte a tüneteket, talán még önmaga előtt is. Egészen a mai napig, amikor alig pár perccel azelőtt, hogy megkapta volna a sózott sertéshúsát, felbukott, és meghalt.

Kihúztam és kivágtam a májat, a fény elé tartottam, és Stanley-vel egyetértettünk abban, hogy éppen elegendő bizonyítékát látjuk rajta a tüdővésznek, továbbá annak is, hogy Hartnell túl sokat ivott túl hosszú ideje.

Alig pár lépésre a függöny túloldalától Hartnell fivére, Thomas dühösen ordibált, és csak Fitzjames parancsnok hangos vakkantásai tartották kordában. A hangokból hallottam, hogy más tisztek is – Gore hadnagy, Le Vesconte hadnagy és Fairholme, sőt, még Des Voeux is – csatlakozott hozzá, hogy segítsenek lenyugtatni és megfélemlíteni a matrózok seregét.

– Nem láttunk még eleget? – suttogta Stanley.

Ismét bólintottam. A testen, az arcon, a szájban és a szervekben nyoma sem volt a skorbutnak. Bár az rejtély maradt, hogy a tüdővész, a tüdőgyulladás vagy a kettőnek a keveréke hogyan ölhette meg ilyen gyorsan a tengerészt, legalább az egyértelműnek tűnt, hogy semmi tartanivalónk nincs semmiféle ragályos betegségtől.

A legénység pihenőhelyén egyre hangosabbá vált a zaj, úgyhogy gyorsan visszadugtam a tüdőmintákat, a májat és a többi szervet a hasüregbe, a szív mellé, nem fáradva azzal, hogy a megfelelő helyükre tegyem őket vissza, sőt, többé-kevésbé összepréselve őket egy masszába, majd sietve visszatettem Hartnell mellkasát a helyére. (Később rá kellett jönnöm, hogy fejjel lefelé tettem vissza.) Stanley főorvos utána lezárta a fordított Y-vágást egy nagy tűvel és vastag vitorlavarró cérnával, olyan gyors, magabiztos mozdulatokkal, hogy az egy vitorlakészítőnek is becsületére vált volna.

Egy perc alatt visszaadtuk Hartnellre a ruháit is – a rigor mortis kezdte megnehezíteni a dolgunkat –, és félrehúztuk a függönyt. Stanley – akinek a hangja mélyebb és rezgőbb, mint az enyém – megnyugtatta Hartnell fivérét és a többieket, hogy csak annyi dolgunk volt, hogy megmossuk a társuk holttestét, hogy felkészíthessék a temetésre.

1846. január 6.

Valami oknál fogva ez a temetés nehezebb volt számomra, mint az előző.

Ismét megtettük a néma menetet a hajótól – most csak az Erebus és a legénysége részvételével, bár dr. McDonald, dr. Peddie és Crozier kapitány is csatlakoztak hozzánk a Terrorról.

Ismét zászlóval borítottuk le a koporsót. Az emberek három réteg ruhát húztak Hartnell felsőtestére, beleértve az öccse, Thomas legjobb ingét, de az altestére csak egy halotti leplet borítottak, mielőtt órákig nyitva hagyták a koporsó felső felét a feketével bevont gyengélkedőben, amíg beverték a szögeket a temetési szertartáshoz. Megismétlődött a lassú menet a szánnal a befagyott tengerről a befagyott partra, ugyanúgy himbálóztak a lámpák, bár aznap délben fent voltak a csillagok, és nem esett a hó. A katonáknak sok dolguk volt, mivel három nagy fehér medve is odajött szaglászni, és fehér lidércekként tornyosultak a jégtömbök fölé, úgyhogy az embereknek a levegőbe kellett lőniük párszor, hogy elzavarják őket – az egyiket láthatóan meg is sebesítették az oldalán.

Megismétlődött Sir John búcsúbeszéde is – bár ez rövidebb volt, mivel Hartnell nem volt olyan közkedvelt, mint az ifjú Torrington –, és ismét magányosan sétáltunk vissza a nyikorgó, recsegő, nyögdécselő jégen, ezúttal a hidegben táncoló csillagok alatt, miközben nem hallatszott más, csak az ásók és jégcsákányok egyre halkuló kaparászása, amelyekkel visszalapátolták a fagyott földet az új gödörbe Torrington szépen gondozott sírja felett.

Lehet, hogy az ott meredező fekete sziklafal vette el a kedvemet annyira ezen a második temetésen. Bár ezúttal szándékosan háttal álltam a sziklának, és közelebb Sir Johnhoz, hogy halljam a remény és a vigasz szavait, folyamatosan tudatában voltam annak a hideg, fekete, függőleges, élettelen és fénytelen, érzéketlen kőlapnak magam mögött – olyannak tűnt, mint egy átjáró abba a birodalomba, ahonnan ember még nem tért vissza. Annak a fekete, jellegtelen sziklának a hideg realitásához képest még Sir John együttérző és ihletett szavainak sem volt túl nagy hatása.

A hangulat mindkét hajón nagyon rossz. Még az új év első hete sem telt el teljesen, és máris meghalt két társunk. Megbeszéltük, hogy mi négyen, orvosok holnap találkozunk egy privát helyen – az ácsműhelyben a Terror alsó fedélzetén –, hogy megtárgyaljuk, mit tehetnénk, hogy elkerüljük a további haláleseteket ezen az elátkozottnak tűnő expedíción.

A második sírnak a sírkövén ez állt:

JOHN HARTNELL,

A HMS EREBUS

MATRÓZA EMLÉKÉNEK SZENTELVE,

AKI 1846. JANUÁR 4-ÉN HALT MEG

25 ÉVESEN

„ÍGY SZÓL A SEREGEK URA: GONDOLJÁTOK MEG, MI TÖRTÉNIK VELETEK?”

HAGGEUS 1.7

A szél feltámadt az elmúlt egy órában. Már majdnem éjfél van, és a legtöbb lámpa már kialudt az Erebus alsó fedélzetén. A szél süvítését hallgatom, és arra a két hideg, laza kövekből álló alacsony hantra gondolok odakint, a fekete, szeles szorosban, és a két halottra abban a két hideg gödörben, és arra a személytelen fekete sziklafalra, és elképzelem, ahogy a hóvihar sortüze máris elkezdte leradírozni a betűket a fejfákról.

7.
FRANKLIN

É. szél. 70° 03’ 29”, Ny. hossz. 98° 20’

Körülbelül 28 mérföldre észak-északnyugatra a Vilmos király-földtől, 1846. szeptember 3-án

Sir John Franklin kapitány ritkán volt ennyire elégedett magával.

Az előző télen a hajók jégbe fagytak a Beechey-szigeten, több száz mérföldre északkeletre a jelenlegi helyzetüktől. Sok tekintetben kényelmetlen hónapok voltak azok. Ő lenne az első, aki ezt beismeri önmagának vagy egy vele egyenrangúnak, bár ezen az úton nem voltak vele egyenrangúak. Megdöbbentő volt az expedíció három tagjának a halála: először Torringtoné és Hartnellé január legelején, utána William Braine haditengerészeti közlegényé április 3-án. Mindhármukat a tüdővész vitte el. Franklin nem tudott olyan haditengerészeti expedícióról, amelyik három embert is elveszített volna természetes okok miatt az út ilyen korai szakaszában.

Maga Franklin választotta ki a harminckét éves Braine katona sírfeliratát – „Válasszatok magatoknak még ma, akit szolgáljatok”, Józsué, 24:15. Egy rövid időre a szavai nagy kihívásnak tűntek az Erebus és a Terror elégedetlen legénysége számára. A zendülés nem volt közel, de messze sem. A hajóorvosok és segédjeik találkoztak és tárgyaltak egymással Hartnell halála után, és arra jutottak, hogy a kezdődő skorbut gyengítheti az emberek állapotát, így a tüdőgyulladás, illetve az olyan magukkal hozott kórok, mint a tüdővész, így halálos betegségekké fajulhatnak. Stanley, Goodsir, Peddie és McDonald azt javasolta Sir Johnnak, hogy változtasson a legénység étrendjén: amikor csak lehetséges, kapjanak friss élelmet (bár ebből szinte semennyi nem állt rendelkezésükre a jegesmedvéken kívül a sarki télben, és már azt is felfedezték, hogy a hatalmas, súlyos állatnak a mája valami ismeretlen oknál fogva halálosan mérgező lehet), és amennyiben nem találni friss húst és zöldségeket, a legénység kevesebbet kapjon kedvenc fogásaiból, a sózott disznó- és marhahúsból vagy a sózott szárnyasokból, és fogyasszanak többet a konzervekből – a zöldséglevesekből és ehhez hasonlókból.

Sir John hallgatott is a tanácsra, és elrendelte, hogy az ételek felét mindkét hajón az eltárolt konzervek tegyék ki. Úgy tűnt, mintha ez változtatott volna a dolgok állásán. Nem haltak meg többen, és senki nem betegedett meg komolyabban Braine áprilisi halála óta addig, amíg mindkét hajó ki nem szabadult a jégbörtönéből a Beechy-sziget kikötőjében 1846 májusának a végén.

Ezt követően a jég gyorsan zajlásnak indult, és Franklin a két remek jégmestere által választott útvonalat követte. Dél és nyugat felé hajózott, részint gőzmeghajtással, részint a vitorlák segítségével, ahogy a nemzedéke mondani szerette, olyan gyorsan, mint a füst és a kóc.

A napfénnyel a nyílt vízen ismét bőséggel tűntek fel állatok, a madarak és a tengeri élőlények. A hosszú, lassú sarkköri nyári napok során, amikor a napkorong majdnem éjfélig a látóhatár felett maradt, és a hőmérséklet időnként fagypont fölé emelkedett, az ég megtelt vándormadarakkal. Maga Franklin is meg tudta különböztetni a viharmadarakat a böjti récéktől, a pehelyrécéket az alkabukóktól, és a vidám külsejű kis északi lundákat minden egyébtől. Az Erebus és a Terror körül folyamatosan szélesedő vízsávokban nyüzsögtek a bálnák; bármelyik jenki bálnavadász megirigyelte volna őket, és rengeteg tőkehal, hering és más kisebb hal is az útjukba akadt, nem beszélve a nagy belugáktól és a grönlandi bálnákról. A matrózok a vízre eresztették a bálnavadászcsónakokat, és sokat halásztak, gyakran pusztán sportból is kilőtték a kisebb bálnákat.

Minden vadászcsapat mindennap friss zsákmányt hozott – természetesen leginkább madarakat, de gyűrűs és grönlandi fókákat is. Ezeket télen lehetetlen lelőni vagy elkapni az üregükben, ilyenkor viszont pimaszul kimerészkednek a nyílt jégre, és könnyű célpontot kínálnak. Az embereknek nem ízlett túlságosan a fókahús – túl olajos és fanyar volt –, de az állatok hólyagjában volt valami, ami mindnyájuk étvágyát felkeltette a hosszú téli ínség után. Lőttek nagy, bömbölő rozmárokat is; távcsövekkel figyelték, amint az állatok kagylókat törnek az agyarukkal a partokon. Némelyik vadászcsapat a fehér sarki rókák bundájával és húsával tért vissza.

A közelben őgyelgő jegesmedvékre ügyet sem vetettek, kivéve, ha azok fenyegetőnek tűntek, vagy úgy látszott, hogy meg akarnak küzdeni az emberekkel a zsákmányért. A fehér medvék húsát senki nem szerette, főleg így, hogy finomabb friss zsákmány is akadt a környéken.

A kapott utasítások szerint Franklinnek volt választási lehetősége: ha „úgy találja, hogy az Északnyugati-átjáró déli megközelítése elől elzárja az utat a jég vagy egyéb akadály”, akkor forduljon észak felé, és kövesse a Wellington-átjárót a „nyílt Sarkvidéki-tengerre” – vagyis vitorlázzon el az Északi-sarkra. De Franklin most is úgy tett, ahogy kérdés nélkül, egész életében: az elsődleges utasításokat követte. Ezen a második sarkvidéki nyarán két hajója délre vitorlázott a Devon-szigetről úgy, hogy Franklin elvezette a HMS Erebust és a HMS Terrort a Walker-fok mellett egy fagyos szigettenger ismeretlen vizei felé.

Előző nyáron még úgy tűnt, meg kell elégednie azzal, hogy elvitorlázik az Északi-sarkra ahelyett, hogy megtalálja az Északnyugati-átjárót. Sir John Franklin kapitánynak eddig minden oka megvolt arra, hogy büszke legyen a sebességére és a hatékonyságára. Az egy évvel korábbi, 1845-ös lerövidített útja során – későn indultak Angliából, és Grönlandból még annál is később, mint tervezték – sikerült rekordidő alatt átszelnie a Baffin-öblöt, átkelnie a Lancester-szoroson a Devon-szigettől délre, majd végigmennie a Barrow-szoroson, és megtalálnia az utat a Walker-fok mellett, amit augusztus végén már jég borított. De jégmesterei jelentették, hogy északra, a Devon-sziget nyugati szélén túl nyílt víz áll előtte, úgyhogy Franklin a másodlagos utasításai értelmében észak felé fordult; az az irány egy jégmentes átjárót tartogathatott a Nyílt Sarkköri Tengerre és az Északi-sarkra.

De nem találta meg a legendás Nyílt Sarkköri Tenger bejáratát. A Franklin-expedíció emberei keveset tudtak erről a vidékről; a Grinnel-félsziget – ami akár egy ismeretlen északi-sarki kontinens is lehetett – útjukat állta, így kénytelenek voltak a nyílt vizet követni északnyugat, majd egyenesen nyugat felé. A félsziget nyugati csücskénél újra észak felé fordultak, majd belefutottak a Wellington-csatornából északra induló, végtelennek tűnő jégmezőbe. Az öt napig tartó vitorlázás a magas jégfal mellett meggyőzte Franklint, Fitzjamest, Croziert és a jégmestereket arról, hogy semmiféle Nyílt Sarkköri Tenger nem létezik a Wellington-csatornától északra. Legalábbis azon a nyáron.

Az egyre romló jéghelyzet miatt kénytelenek voltak dél felé venni az irányt, a korábban csak Cornwallis-föld néven ismert szárazföld körül, amiről most kiderült, hogy Cornwallis-sziget. Sir John Franklin kapitány legalább abban biztos lehetett, hogy ha mást nem is ért el az expedíciója, ezt a rejtélyt megoldotta.

Az 1845-ös évben, nyár derekán, miközben a tenger gyorsan fagyott be körülöttük, Franklin megkerülte a hatalmas, kopár Cornwallis-szigetet, ismét befutott a Barrow-szorosba a Walker-foktól északra. Nyugtázta, hogy a Walkerfoktól délre még mindig akadályok vannak előttük – egy szilárd jégmező –, keresett egy téli kikötőhelyet a kis Beechey-sziget mellett, és kikötött abban az öbölben, amit két héttel korábban térképeztek fel. Pont időben érkeztek meg, ebben biztos lehetett, mert egy nappal azután, hogy lehorgonyoztak a kis öböl sekély vizében, a Lancaster-szoros utolsó nyitott vízfolyosói is bezárultak, és a zajló jég lehetetlenné tette, hogy vitorlákkal haladjanak. Kétségesnek tűnt, hogy a hajók kibírták volna a telet odakint, a csatorna jegén, még ha a többszörösen megerősített vas és tölgy technológiának mintapéldányai is.

De most nyár volt, és már hetek óta vitorláztak dél és nyugat felé. Minden lehetőséget megragadtak a készleteik feltöltésére, minden nyomot követtek, keresték a nyílt vízfoltok csillogását a főárbóc tetejének magasából. Mindennap átkényszerítették a hajókat az összetört jégen, ha erre volt szükség.

Továbbra is a HMS Erebus volt a fő jégtörő; zászlóshajóként ez jogában állt, de a logika is ezt diktálta: súlyosabb is volt, és erősebb – öt lóerővel nagyobb teljesítményű – gőzgép dolgozott rajta. Ám – az isten verje meg! – a hajócsavar hosszú tengelye elgörbült; sem behúzni nem lehetett, sem működni nem volt hajlandó, úgyhogy ekkor a Terror vette át a vezetést.

És amikor a Vilmos király-föld jeges partjai már alig ötven mérföldre előttük terültek el dél felé, a hajók kikerültek a tőlük északra lévő hatalmas sziget védelméből. Eddig az elállta előlük a közvetlen utat délnyugat felé, a Walker-fok mellett, amerre az utasításaik értelmében haladniuk kellett volna, és ehelyett kénytelenek voltak átkelni a Peel-szoroson és néhány korábban feltérképezetlen csatornán. Ekkor délen és nyugaton aktívabbá vált a jég, és ismét szinte teljesen egybefüggő mezőt alkotott. Csak araszolva tudtak haladni. A jégtakaró egyre vastagodott, mind több jéghegy akadt az útjukba, és egyre kevesebb csatornát találtak, egyre távolabb egymástól.

Ezen a reggelen, szeptember 3-án Sir John összehívta a kapitányait, a gépészeit és a jégmestereit. Mindnyájan kényelmesen elfértek Franklin kabinjában; míg a HMS Terroron ebben a helyiségben volt a tiszti étkező, és a könyveket és a zenegépet is ott tárolták. A HMS Erebus orr-része teljes szélességében Sir John Franklin magánlakosztályául szolgált. A lenyűgöző méretű, tizenkét láb széles és húsz láb hosszú szoba bal oldalán egy árnyékszék is helyet kapott. Franklin magánvécéje önmagában majdnem akkora volt, mint Crozier kapitány és az összes többi tiszt egész kabinja.

Edmund Hoar, Sir John inasa meghosszabbította az ebédlőasztalt, hogy az összes megjelent tiszt – Fitzjames parancsnok, Gore hadnagy, Le Vesconte hadnagy és Fairholme hadnagy az Erebusról, illetve Crozier kapitány és Little, Hodgson és Irving hadnagyok a Terrorról – elférjen mellette. Az asztal két oldalán ülő nyolc tiszten kívül – Sir John az asztalfőn foglalt helyet, a jobb oldali fal mellett, a mellékhelyiség bejáratánál – jelen volt még a két jégmester (ők az asztal végénél álltak), Mr. Blanky a Terrorról és Mr. Reid az Erebusról, továbbá a két gépész is: Mr. Thompson Crozier hajójáról, és Mr. Gregory a zászlóshajóról. Sir John az egyik orvost, Stanley-t az Erebusról is odakérette. Franklin inasa felszolgálta a szőlőlevet, a sajtokat és a hajó kétszersültjeit. Az egybegyűltek egy rövid ideig csak csevegtek és pihentek, mielőtt Sir John felszólította őket, hogy kezdjék meg a tanácskozást.

– Uraim – mondta az expedíció vezetője –, biztos vagyok benne, hogy mindenki tudja, miért gyűltünk itt össze. Expedíciónk Isten kegyelmének köszönhetően az elmúlt két hónapban csodálatosan sikeresnek bizonyult. Majdnem háromszázötven mérfölddel magunk mögött hagytuk a Beechey-szigetet. Az őrszemeink és a szános előőrsünk még mindig arról számolnak be, hogy akadnak előttünk nyílt vízterületek messze délen és nyugaton. Elképzelhető, hogy még mindig képesek vagyunk, amennyiben Isten is úgy akarja, elérni azokat a nyílt vizeket, és még ezen az őszön átnavigálni az Északnyugati-átjárón. De nyugat felé, ha jól veszem ki, egyre vastagabb és gyakoribb a jég. Mr. Gregory arról számolt be, hogy az Erebus főtengelye megrongálódott, és bár még így is képesek vagyunk gőzmeghajtással előrehaladni, a zászlóshajó hatékonysága erősen csökkent. A széntartalékaink fogyatkoznak. Hamarosan ismét ránk tör a tél. Másképp fogalmazva, uraim, még ma el kell döntenünk, mi legyen a cselekvési tervünk, és merre haladjunk tovább. Szerintem nem elbizakodottság, ha azt állítom, hogy az expedíciónk sikere vagy kudarca múlhat azon, milyen döntést hozunk itt és most.

Hosszú csend következett.

Sir John a HMS Erebus vörös szakállú jégmesterére mutatott.

– Talán segítene, ha mielőtt megosztanánk egymással a véleményünket, és megnyitnánk a vitát, meghallgatnánk a jégmestereinket, mérnökeinket és az orvosunkat. Mr. Reid, megismételné a többieknek is, amit nekem mondott tegnap a jég jelenlegi és várható helyzetéről?

Az asztal mellett, az Erebus tisztjeinél álló Reid megköszörülte a torkát. Visszahúzódó személyiség volt, és attól, hogy egy válogatott közönség előtt kell beszélnie, az arca vörösebbé vált, mint a szakálla.

– Sir John… uraim… nem titok, hogy istenve… átkozott szerencsénk volt a körülményeket illetően, mióta a hajóink májusban kiszabadultak a jégből, és mióta június elseje körül felszedtük a horgonyt a Beechey-szigetnél. A szorosokban haladva leginkább jégkásán kellett átgázolnunk. Az nem okozott problémát. Éjszaka, vagyis abban a pár órás sötétségben, amit idefent éjszakának nevezünk, palacsintajégen vágtunk át. Ilyet láthattunk ezen az elmúlt héten; a víz mindig a megfagyás határán áll, de még ez sem jelent komolyabb problémát. Eddig képesek voltunk távol tartani magunkat a part menti friss jégtől, ami már keményebb dió. Amögött gyors jég van. Az még egy ennyire megerősített hajó testét is képes felszakítani, mint ez itt, meg a Terror előttünk. De, mint mondtam, sikerült távol tartanunk magunkat a gyors jégtől… egészen idáig.

Reid verejtékezett, és szemmel láthatóan azt kívánta, bár ne engedte volna ennyire bő lére a mondanivalóját, ám azt is tudta, hogy egyelőre nem sikerült maradéktalanul megválaszolnia Sir John kérdését. Megköszörülte a torkát, és folytatta.