Table of Contents

- Ha beköszönt a nyári szünet

- 1. Az első jel

- 2. Kezdődik az iskola

- 3. Emberrablás

- 4. A gyanú

- 5. Kérdések sokasága

- 6. Lövések az éjszakában

- 7. A felfedezés

- 8. A parkban

- 9. A rejtély megoldódik

- Ajánló

- A Szerző bemutatkozása

E. M. Miller

A NÉGYEK BANDÁJA

A Bartal park rejtélye

Az első kaland.

© E. M. Miller 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-639-547-6

Borító: Szopos Katalin

Kiadja a HELMA kiadó 2024. 07. 16.

Tartalom

Ha beköszönt a nyári szünet

1. Az első jel

2. Kezdődik az iskola

3. Emberrablás

4. A gyanú

5. Kérdések sokasága

6. Lövések az éjszakában

7. A felfedezés

8. A parkban

9. A rejtély megoldódik

Ajánló

A Szerző bemutatkozása

Ha beköszönt a nyári szünet

Lágy, nyári szellő lengte körbe a négy fiatalt, akik a falun kívül található kis tisztáson feküdtek a földön és élvezték a nyári szünet örömeit, mint minden nyáron, amióta osztálytársak lettek hét évvel ezelőtt.

Három hete napról napra mentek, bicikliztek, sétáltak és fürödtek a Dunában. Ám egy nap, ahogy feküdtek a tisztáson a vadvirágok között, rájöttek, hogy unatkoznak, és valami izgalmas dologra vágynak. Hogy mi volt az a dolog, ők maguk sem tudták volna megmondani.

Dél körül egy ártalmatlannak tűnő zivatar megzavarta a fiatalokat az ábrándozásukból, és futottak a falu központja felé, s mire elértek a buszmegállóhoz, a csendes, nyári zivatar bősz viharrá változott át. Ahogy ott ácsorogtak és várták, hogy a vihar csillapodjon, a falu bolondja előttük tekert el biciklijével óbégatva.

Az egyik fiú szigorú arckifejezéssel bámult bele a zuhogó esőbe, és még akkor sem rezzent össze, amikor nagy égdörgés közepette újabb és újabb villám cikázott keresztül az égbolton. Még a bolondra sem figyelt oda. Szürke pólót és rövidnadrágot viselt, orrán a legújabb divatú szemüveget.

A fiú mellett egy törékeny alkatú lány állt, dideregve, összehúzódzkodva, idegesen rágcsálta a körmeit. Félhosszú, barna haját copfban kötötte össze, meleg, barátságos barna szemeivel a villámot, majd a bolondot figyelte. Annak ellenére, hogy nyár közepe volt, farmernadrágot, pólót és sportcipőt viselt.

A lány mellett egy kisportol testalkatú, szőke hajú, vékony, nyurga fiú ácsorgott, s a fiú mellett kiköpött hasonmása álldogált, csak lányban. Mivel ikrek voltak. A lány a kezében fogott kulcscsomót tekergette az ujjai között. Ők is a bolondot figyelték, és nem vették észre a másik négyet, akik a park másik oldalán, hasukat fogva a nevetéstől ültek egy sárpacni kellős közepén.

– Menni tovább! – kiabálta a bolond, és körbe-körbetekert a biciklijével a buszmegállóban. – Csak két dolgot kívánok: mielőbb hazamenni, és hagyjanak engem békén. Mindig bántani engem. Engem csak bántanak az emberek – az egyre sűrűbben lecsapó villámokra fittyet hányva, csak tekerte körbe és körbe. A bolond ruhája csupa sár volt.

Először nem értették a fiatalok, hogy miről is beszél, mikor is fejüket elfordítva, meglátták a másik

négyet. Így tett több felnőtt is, akik velük együtt ácsorogtak a buszmegálló nyújtotta biztonságában. Több felnőtt szintúgy a tomboló vihar elől menekült oda, míg mások buszra vártak.

– A park mindenkié! Nem zavarhatnak el onnan!

Időközben az eső egyre sűrűbben esett, olyan volt, mint egy függöny, alig lehetett átlátni rajta, de a másik négy fiatal körvonalait ki lehetett venni, és odahallatszott gúnyos nevetésük is.

– Már csak ők hiányoztak az életünkből. Azt hittem, hogy legközelebb már csak az iskolában látom viszont őket – mondta ki félhangosan gondolatait az ikrek közül a lány, akit Mártának hívtak.

– Ne fess ördögöt a falra, tesó! – válaszolt a bátyja, aki öt perccel volt idősebb a lánynál. – Még meglátnak minket, és nem szállnak le rólunk egész szünetben, legalábbis abból, ami még vissza van belőle.

A vihar lassan csillapodni kezdett, fél óra eltelte után szivárvány tűnt fel és a madarak vígan daloltak. Akik nem a buszra vártak, elindultak a dolgukra, és így tettek ők is. Egy időben indultak hazafelé a bolonddal. Ám valaki fennhangon, gúnyosan utánuk kiabált.

– Nocsak, nocsak, kiket látnak szemeim! A négy

eminens tanulót, az osztály strébereit. Andalgunk a szakadó esőben? – a másik három felvihogott. Ők sem voltak különbek a csapatuk vezetőjétől, legalábbis, ami a személyiségüket illeti. Testalkatilag mások voltak. Magasak, vékonyak voltak, és a két lány haja a fejük tetején úgy állt, mint egy szénaboglya.

Egyszerre fordultak meg, és szembe találták magukat a másik néggyel. Az őket megszólító fiú ugyanolyan kövér volt, mint az év végén. Kezében egy nagy chips-es zacskót fogott, és tömte magába a paprikás ízesítésű hízókúra adagot.

– Látom, nem változtál semmit – válaszolt Ádám. Kissé feljebb tolta az orrán a szemüvegét. – Amúgy meg semmi közöd sincs hozzá, hogy mit csinálunk. Legalább fogyhatnál kissé. Így is eléggé… – nem fejezte be a mondatot. Legyintett egyet és terelni kezdte a többieket.

Lajos utánuk kiabált fennhangon.

– Meg ne lássam még egyszer, hogy a park felé, vagy közvetlen közelében ténfergettek!

Ádám megállította a barátait és visszafordult.

– Mert? Mi lesz? S mi az, hogy megtiltod? A park közterület, és az jár oda, aki szeretne!

Lajos előrébb lépett.

– Mert azt mondtam!

Majd ahogy jöttek, úgy távoztak, de azért szúró pillantásokkal visszafordultak feléjük; nem mondtak semmit, csak mentek előre.

– Remélem, megbuknak a pótvizsgán – mondta fennhangon Márti.

– Szerintem menjünk, és ha jobb idő lesz, visszajövünk, és azt csinálunk a parkban, amit akarunk – válaszolta Márti ikertestvére.

– Szerintem is, jobb, ha megyünk, és nem foglalkozunk velük – vetette oda félvállról Éva. – Holnap azért is kijövünk a parkba, akár tetszik nekik, akár nem.

Így folytatták tovább a nyári szünet adta élvezeteket, és rég el is feledkeztek a négy osztálytársukról. Örömük nem tartott tovább három napnál.

1. Az első jel

Három nappal az incidens után az ikreknél gyűlt össze a banda. Ádám egy hatalmas bőrfotelben üldögélt, szigorú arckifejezéssel böngészte a Máté íróasztalán felejtett napilapot. Már az újság közepén tartott, és épp azt fontolgatta, hogy abbahagyja az olvasást, amikor is véletlenül egy pici, bekeretezett cikkre lett figyelmes.

„Rejtély”

„Három nappal ezelőtt egy német turistacsoport az ismert üdülőfalun keresztül sétált a régi strand irányában, napnyugta után, a nemrég befejezésre került parkon keresztül, amikor is három, sísapkába öltözött férfi támadt rájuk. Egyikük a turistacsoport egyik tagját a földre rántotta, szerencsére nem esett bántódása. Csupán figyelmeztették őket, hogy jobb, ha erre többé nem járnak. Mondta el az újság riporterének a csoport magyarul tudó tagja.”

Mire befejezte a cikk olvasását, a banda többi tagja is beviharzott. Utoljára Éva állított be. Ádám meglengette előttük az újságot.

– Ezt olvassátok, hogy mi történt szeretett kis falunkban!

Mohón olvasni kezdték a rövid cikket.

– Na, ne! – hitetlenkedett Máté. – Ez most komoly?

– Kik lehettek? – kérdezte egyszerre a két lány.

Egymásra néztek.

– Nem! Biztos, hogy nem ők! – emelte fel a hangját Máté. – Azért ők nem képesek erre. Csak ijesztgetni tudnak, hencegni és verni a mellüket, mint az iskolában.

Némi gondolkodás után úgy döntöttek, körbenéznek a parkban.

Fél tíz magasságában értek a központhoz. A falu a szokásos nyári képét mutatta feléjük. A parkban anyukák és nagymamák üldögéltek a padon, beszélgettek, olvastak, a gyerekek pedig a játszótéren futkostak, hintáztak vagy éppenséggel homokoztak. Semmi sem utalt arra, hogy napokkal ezelőtt, bármi is történt volna erre. Mind helybéli volt, némely anyukát csak látásból ismertek, de egy turistacsoport sem mutatkozott. Körbejárták az egész parkot, de semmi feltűnőt nem találtak, így elindultak a régi strand irányába. De semmi, így továbbmentek a két motel irányába. Semmiféle szokatlan dolog nem tűnt fel számukra. Lógó orral

baktattak visszafelé, amikor is ismerős hangok ütötték meg a fülüket. Befutottak a kukoricás

közepébe, de csak addig, hogy mindent jól halljanak. Amazok olyan halkan beszéltek, hogy

semmit sem lehetett belőle hallani. Amikor már jócskán eltávolodtak, léptek ki a kukoricásból, és abba az irányba néztek, amerre eltávolodtak. Vissza, a központ irányába.

– Ti értettétek, miről beszélnek? – kérdezte az egyik iker.

– Semmit! Olyan halkan beszéltek – válaszolt Éva. – Menjünk utánuk!

Futni kezdtek az osztálytársaik után. Majdnem beléjük ütköztek, mikor is nagy meglepetésükre az osztályfőnökükkel találták szemben magukat. Az osztályfőnökük a megszokott viseletének épp az ellentétjét hordta. Szürke öltönyt, és az orrán fémkeretes szemüveget viselt. Kezében egy kisebb aktatáskát fogott. Első pillantásra nem úgy nézett ki, mint egy hetedikes osztály osztályfőnöke, hanem éppúgy, mint egy vállalat vezérigazgatója.

Osztályfőnökük tagbaszakadt ember volt, feje, mint egy rosszul méretezett gumilabda, hatalmas bajusszal.

Gyorsan elbújtak egy kőhalom kupac mellett. De alig hallottak valamit, mert mind az öt suttogva beszélt. Csak az osztályfőnökük mozdulatain lehetett

látni, hogy ideges. Osztálytársaik megfordultak,

és mérgesen faképnél hagyták az

osztályfőnöküket, aki nem sokáig várakozott egy

helyben, körbenézett, majd rohamtempóban elindult a központ irányába.

Ők sem voltak tétlenek, osztályfőnökük után rohantak, akit a fiatalok új törzshelyén találtak meg, a nemrég nyílt fagylaltozóban, ahol mást is lehetett kapni a finom fagyin kívül.

Máté lépett be az ajtón utoljára, és a férfi abban a pillanatban dőlt neki a falnak a hátával, annyira elmerült a saját gondolataiban, hogy észre sem vette, hogy az osztálya négy eminens tanulója a helyiségbe lépett. Kezét lassan a zsebébe csúsztatta, amiből egy összegyűrt cetlit húzott elő.

„ A krokodil nem alkuszik. stop. A krokodil a Dunában fürdőzik. stop. A krokodil mindent lát. stop. És mindent bekebelez. stop. Michael.”

A férfi a gyűrött zsebkendőjével megtörölte a verejtékező homlokát.

– A fenébe is! – morogta hangosan, de senki sem figyelt fel rá, kivéve a gyerekeket, akik az egyik jégkrémekkel teli hűtő barátságos, hideget árasztó oldalának dőlve figyelték őt.

Ráült az egyik asztalra, amelyre az aznapi újságok voltak kiterítve. A fejében a fogaskerekek iszonyatos tempóban kattogtak. Maga elé morogva hangosan ejtette ki gondolatait.

– Ez hogy történhetett meg? Legalább végre

tudjuk, hogy hol bujkál. Most egyáltalán nem szabad szem elől tévesztenem. De hogyan is tegyem meg, amikor is nem tudom, hogy néz ki? Valahogy rá kell bírnom, hogy fedje fel magát. Hogyan fogom kivitelezni? – gondolkodott a férfi.

Felpattant az asztalról, és vele együtt leverte onnan a cetlit, amire dühösen rátaposott. Amikor rájött, mit tett, gyorsan körbenézett, hogy nem vette-e észre valaki a mutatványát. Most sem tűnt fel számára a négy tanítványa. Gyorsan lehajolt és felvette a darab cetlit, amit ismételten a zsebébe gyűrt. Félt, hogy illetéktelenek kezébe kerül, de annak tartalmát – rajta kívül – senki sem értheti meg. Talán a négy kiválasztott. Rajtuk kívül senki sem tartozik a beavatottak közé, ők pedig mindent megtesznek neki. Ugrásra készen várják a feladatokat. És jól is csinálják. Legalábbis eddig nem volt semmi gond velük.

Az arcán vigyor jelent meg. Valami jó ötlete támadt.

– Pontosan így fogom csinálni! Csakis így, sehogy másképp – mondta magának halkan, de a szavait mások is hallották. Diadalittasan kivonult a helyiségből.

– Ez most mi volt szerintetek? – kérdezte Ádám.

A másik három a vállát vonogatta.

– Értettetek valamit is?

A fejüket rázták.

– Akkor ki kell derítenünk, mi folyik itt!

Helyeslően bólogattak.

Másnap délután újfent a park körül őgyelegtek, sétáltak fel és alá, minden fát, bokrot, levelet megnéztek, semmi különöset nem találtak arra vonatkozóan, hogy egyeseknek, miért tilos a parkban tartózkodnia. Lelkesedésük igen hamar alábbhagyott, miután meglátták a biciklin feléjük közeledő osztálytársaikat. Arcukat eltorzította a düh. Lepattantak a bicajról, mérgesen csörtettek feléjük. Lajos megállt előttük karba font kézzel, és szinte rájuk ordított. Társai a háta mögül, feszülten lesték minden mozdulatát és figyeltek a szavaira.