Table of Contents

- Kisgyermekkor kórházakban

- Megtanulni az otthont,

- Vakoda, leckék braille írógéppel, abakusszal

- Iskolaévek, műanyag nyulak, 150 matekpélda

- Farsang, túrák, hóemberek

- Nyári kalandok Mosonmagyaróváron

- Táborok világa

- Kutyavész a csirkeólban

- Nagy fájdalmak – vége az iskolának

- „Vak vagyok, de nem világtalan”

- Magány: amikor a barátok saját életet élnek

- Kutyakaland

- Normál iskola, ahol elfogadtak

- Nix hund – nem ismerik a törvényt a látók

- Kutyakiállítás, papagájok, szerelem

- Újabb fájdalmas operációk, vizsgálatok

- Esküvő – nehézségekkel

- Kemény soproni évek

- Larry küzdelme a betegségekkel

- Szakítás Sopronnal, Larryvel

- Az első érzékenyítés

- Újabb gondok – apa rokkant lett

- Flóra „vágtató” vezető kutya lett

- Magamra találtam

- Újabb barát, újabb költözés

- Munka, élet a kutyaiskolában

- Lakásmizéria, apa búcsúja

- Kupakgyűjtés

- Média figyelem, Mizu az autónk

- Mesék a vakok világáról a gyerekeknek

- Vacsora az Első Győri Lions Clubnál

- Bravó, a száguldó

- Elvették Bravót

- Találkozás az „igazival” – Dolly hazaért

- Újra kutyavizsga

- Írisz és Dolly

- 25 év múlva ismét találkoztak

- Dolly a kiképzés alatt sem volt unalmas partner

- Írisz és Dolly sietnek a városban

- Édes élet Dollyval

- Lakásgondok, harc a biztosítóval

- Én dolgoztam, Dolly aludt

- Fészekrakás Győrben

- Dolly rejtélyes eltűnése

- Tévhitek a vakokról

- Epilógus

- Köszönet a támogatóknak

ÉN CSAK A SZÍVEMMEL LÁTOK

Sáfrányné Kobli Írisz

Copyright © Sáfrányné Kobli Írisz 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-963-639-122-5

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

Anchor.fm, Spotify, Google Podcast, Apple iTunes

RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Tartalom

Kisgyermekkor kórházakban

Megtanulni az otthont,

Vakoda, leckék braille írógéppel, abakusszal

Iskolaévek, műanyag nyulak, 150 matekpélda

Farsang, túrák, hóemberek

Nyári kalandok Mosonmagyaróváron

Táborok világa

Kutyavész a csirkeólban

Nagy fájdalmak – vége az iskolának

„Vak vagyok, de nem világtalan”

Magány: amikor a barátok saját életet élnek

Kutyakaland

Normál iskola, ahol elfogadtak

Nix hund – nem ismerik a törvényt a látók

Kutyakiállítás, papagájok, szerelem

Újabb fájdalmas operációk, vizsgálatok

Esküvő – nehézségekkel

Kemény soproni évek

Larry küzdelme a betegségekkel

Szakítás Sopronnal, Larryvel

Az első érzékenyítés

Újabb gondok – apa rokkant lett

Flóra „vágtató” vezető kutya lett

Magamra találtam

Újabb barát, újabb költözés

Munka, élet a kutyaiskolában

Lakásmizéria, apa búcsúja

Kupakgyűjtés

Média figyelem, Mizu az autónk

Mesék a vakok világáról a gyerekeknek

Vacsora az Első Győri Lions Clubnál

Bravó, a száguldó

Elvették Bravót

Találkozás az „igazival” – Dolly hazaért

Újra kutyavizsga

Írisz és Dolly

25 év múlva ismét találkoztak

Dolly a kiképzés alatt sem volt unalmas partner

Írisz és Dolly sietnek a városban

Édes élet Dollyval

Lakásgondok, harc a biztosítóval

Én dolgoztam, Dolly aludt

Fészekrakás Győrben

Dolly rejtélyes eltűnése

Tévhitek a vakokról

Epilógus

Köszönet a támogatóknak

Sosem láttam a Napot, a Holdat, és a Csillagokat. Nem láttam azoknak az embereknek az arcát sem, akiket szeretek, mégis tudom, és hiszem, hogy vakon is lehet élni,

mégpedig boldogan.

Kisgyermekkor kórházakban

gy határmenti kisvárosban láttam meg a napvilágot 1979 őszén. Ez a város azóta már kinőtte magát, és minden megváltozott benne. Moson- magyaróvár akkoriban csendes, és barátságos város volt, ami mostanra már nem mondható el róla. Egy picike csendes utcában építkeztek a szüleim. Az utcának csak az egyik oldalán voltak házak, szemben a tűzoltóság, és mel- lette egy nagy füves rét. Mindenki ismert mindenkit, és az anyukák gyakran

E

beszélgettek egymással, a szomszédok, pedig összejártak.

A szüleim gyári munkások voltak, de sosem szégyellték ezt, mert mindig arra törekedtek, hogy nekünk mindent megadjanak. Édesapánk a Mosonma- gyaróvári Timföldgyárban dolgozott, édesanyánk pedig, ahogy akkor hívták a Fogkefe gyárban, mert mindenki így ismerte azt a gyárat, amelyiknek a hi- vatalos neve Lajtaplastik, később pedig Lajta- Haas Kft. volt. Ekkor rengeteg gyár működött itt az ipartelepen. A kötöttárugyár, a konzervgyár, és még sorolhatnám. Szorgalmas emberek éltek itt.

Családunk harmadik gyermekeként születtem. Nővéreimet Mónikának, és Máriának hívták. Amikor anyát a kiskoromról kérdezem, mindig azt meséli, hogy amikor még csak a hasában voltam már akkor érezte, hogy köztünk különleges kapocs lesz, s ez a kapocs azóta is megvan. Egyszer azt mesélte, hogy aznap, amikor megszületni készültem és várta, hogy jöjjön az apukánk, kinézett a kórház ablakán, és egy autóbalesetet látott. Arra gondolt, ez nem jó előjel. Próbált megnyugodni és minden rendben is volt. Egy nagyon ked- ves hölggyel volt egy szobában, neki kisfia született. Éppen úgy születtem meg, mint ők, csakhogy mindkét vállam eltört. Olyan nagy voltam, hogy nem fértem ki. Amikor anyukám meglátott, egészen elcsodálkozott, hogy milyen

nagy vagyok. Mindenki a gyönyörű kék szememben gyönyörködött. Akkor még senki sem sejtette, hogy mire tíz hónapos leszek, bekövetkezik az, amire senki nem számított.

Mire én világra jöttem, édesapánk megépítette a házunkat. Előtte egy kicsike házikóban éltek, ami egy szoba konyhából állt, de ott is jól meg- voltak. Boldogan, és szeretetben éltünk. Teltek múltak a napok. Nővéreim rendületlenül őriztek, és figyelték a kiságyamat. Így történt, hogy egyik alkalommal sikerült nekik felborítani engem az ágyammal együtt. Ekkor még volt a családunknak kukorica földje is. A felnőttek oda jártak kapál- ni, és ilyenkor a gyerekek is velük mentek. Én babakocsiban voltam, és a nővéreim vigyáztak rám. Móni kitalálta, hogy kergessenek békát, ezért futni kezdtek Marival, de úgy, hogy engem meg a babakocsiban toltak maguk előtt. Olyan gyorsan szaladtak, hogy felborultam. Szerencsére semmi bajom nem lett. Anyukám gyakran benézett hozzám, hogy minden rendben van-e. Aztán egyszer valami különlegesre lett figyelmes. Villany- fénynél a szemem pupillája sárga volt. Aztán, ahogy ő mesélte ezt, később már szabad szemmel, villany nélkül is lehetett látni. Olyan volt, mintha világított volna a kék szemem. Tudjuk, hogy embernél nincs ilyen. Ekkor mindössze tíz hónapos voltam.

Mindezt a szomszéd Teri néni így mesélte el: „Még nem voltál egy éves, egy esős napon téged vitt babakocsiban oltásra az orvoshoz vagy a védőnőhöz az anyukád, Mari vele volt, Móni iskolában. Éppen kimentem az utcára, talán a postáért, és mondtam anyudnak, hagyja itt Marit, egyedül gyorsabban meg- fordul. Mikor visszaért már, és bejött Mariért, azt mondta nekem, miután sokadszorra megcsodálta az égszínkék szemeidet, hogy: „képzeld, Írisznek világit az egyik szeme”. Ezt soha nem felejtem el. Mondtam is, ez lehetetlen, embernél ilyen nincs. Aztán belenéztem a szemedbe és valóban, nem tudom másként leírni, mint hogy végtelen mélyen bele lehetett látni, mint a tengerbe. Eszembe jutott, hogy hogyan kell kipróbálni, hogy lát-e vele az ember? Az én fülemben szintén égszínkék klipsz volt (ez csak fülcimpára csíptethető fülbe- való). Gondolom készültem elmenni valahova. Kivettem és mutattam neked. Letakartuk ezt a szemedet és aranyosan nyúltál a klipsz után. Viszont, amikor letakartuk a jó szemedet, elkezdted a fejedet jobbra, balra forgatni! Mondtam anyudnak, Éva nagy baj van, Írisz ezzel a szemével nem lát.

Aztán a lehető leggyorsabban elvitt a szemészhez, dr. Szegedi Lászlóhoz a rendelőintézetbe. Ő azonnal megírta a beutalót Győrbe a szemészetre, és rá volt írva, hogy: SÜRGŐS! Férjem, Tibor bácsi és én vittünk Győrbe, anyukáddal együtt, a délutáni órákban. Soha nem felejtem el, hogy anyud mondta, nincs is törülközőm. Azt tudni kell, hogy anyagilag az építkezés nagyon lemerítette a fiatalokat kivétel nélkül, és az anyukád GYES-en volt. Mondtam neki, van pelenkád sok, vigyél, és használd azt!

Aztán cseperedtél, azt már anyukád tudja megmondani, mennyi aggódás, lemondás, féltés, bántás, szorongás, szomorúság közepette.” Megérte, ebben biztos vagyok, és anya is mindig ezt mondja.

* * *

G

yőrben Jobbágyi Péter főorvos úr várt minket, és ő tudta, hogy mit kell tennie. Azonnal operációt javasolt. El kellett távolítani a jobb szemem.

A szüleim döbbenten álltak az ügy előtt, de nem volt mit tenni. A főorvos úr elmondta, ha nem operálja ki a szemem, akkor a daganat csak nőni fog, és szétnyom mindent, ami borzasztó fájdalommal fog járni, és belehalok. Ha viszont kioperálja a szemem, akkor megszabadulhatok a daganattól. Igaz nem fogok látni a jobb szememre. Sok idő nem volt a döntésre. Anyukám kezdettől fogva tudta, hogy az operáció mellett kell dönteni, hiszen nem engedheti, hogy meghaljak. Így aztán aláírták a műtétet.

Az operáció 1980 augusztusában volt. Mivel felnőttek között voltam, anyu- kám ott maradt velem. Egy kiságyat hoztak be a nővérek. Az operációt jól viseltem, azonban amikor tisztába tett, én letéptem a kötést a szememről. Ez anyukámra borzalmas hatással volt, mert csak azt látta, hogy egy üreg van a szemem helyén. Szörnyű látvány volt. Sokat sírt szegény, mire feldolgozta a történteket. A nővérek is igyekeztek megvigasztalni őt. A szövettan szerint Neuroblastoma, egy másik dokumentum szerint retinoblastoma volt a bajom. Azt mondják, sok különbség nincs a kettő között. A daganat rosszindulatú volt, és nemcsak egy volt, hanem sok. Éppen ezért, a gyógyulás után Jobbágyi főorvos Budapestre küldött az Amerikai úti Idegsebészeti Intézetbe sugárkezelésre. Dr Remenár László, és Dr. Hajda Márta voltak a kezelő orvosaim. Tudásuk legjavával igyekeztek azon dolgozni, hogy megmentsék a bal szememet. 1980 őszén megkezdődött a sugárkezelés. A csecsemő osztályra vettek fel, ahol

minden másnap altattak, és sugarazták a szememet. Persze mindezt úgy, hogy egyedül voltam, mert az anyukám nem maradhatott velem. Őt haza küldték. Legalább egy hónapig voltam távol a családtól. Nővéreim nagyon szerettek, és hiányoztam nekik. Az egyhónapos távollét miatt anyukám attól félt, hogy nem fogom majd megismerni, ha találkozunk. Így is lett, amikor értem jött, bizony sírtam, és féltem tőle, mert nem tudtam hová tenni, nem tudtam, hogy ki is jött értem.

Mivel nem volt autónk és vonattal nehéz volt megoldani azt a sok uta- zást a kórházi kezelések érdekében, ezért édesapám a helyi Timföldgyártól, ahol dolgozott, segítséget kért az igazgatótól. Elmesélte neki, hogy a család min megy keresztül, és minden gond nélkül kaptunk segítséget. Minden pesti útra kaptunk a gyártól sofőrt, és autót. Általában Laci bácsival utaztunk, aki mindent megtett azért, hogy jól érezzük magunkat a nehézségek ellenére, és azért is, hogy a szüleimet felvidítsa a fájdalmak között. Általában az ilyen utak alkalmával elvitte őket egy kis kirándulásra, vagy egy klassz étterembe, vagy egy kicsit vásárolni. Előfordult, hogy a nagymama is velünk jött. A Kobli mama még az iskolás éveimben is elkísérte néha az anyut. Laci bácsit a mai napig a család barátjának tekintjük. Jó ember, és sokat köszönhetünk neki.

Amikor a hosszú sugárkezelés után hazafelé indultunk az autóval, úgy ültünk anyukámmal az autóban, mint két idegen. Anyukám igyekezett meggyőzni róla, hogy mi összetartozunk, de hiába. Az az egy hónap távol- lét nagy hatással volt rám. Azonban ezt megtörte valami. A sofőrnek egy hatalmasat kellett fékeznie, mert még Pesten belül egy gyermek lépett elé hegedűvel a hóna alatt. Szerencsére nem ütötte el. A semmiből jött a gyerek. A nagy ijedelemben én előre estem a két első ülés közé szorulva, és sírni kezdtem. Anyukám azonnal magához vett, megölelt, és vígasztalt. Ettől fogva ismét helyre állt köztünk minden. Mire haza értünk, már min- den rendben volt. A sugarazás után fagyasztás is történt, majd folyama- tos megfigyelés alatt tartottak. 1981 júliusában volt egy kisebb operáció, majd ismét sugárkezelés következett. Az első adag sugár 1600 egység volt aztán kaptam még 1400 egységet, és még majd 3000 egységet. Összesen 6000 egység sugárral próbálták megmenteni a szememet. A leghosszabb sugárkezelés 1981. augusztustól októberig tartott. Ekkor, mivel felújítás alatt volt az Amerikai úti idegsebészeti intézetben a csecsemő osztály,

anyukámmal együtt a Honvéd kórházban szállásoltak el minket. Nagyon kedves és rendes emberek vettek körül minket. Rengeteg ajándékot kaptunk, és csupa olyan ételt főztek, és hoztak nekem, amit szerettem. Mondhatom, lesték a kívánságaimat.

Apukánk is igyekezett meglátogatni minket. A kórházi időszak alatt Kobli mama vigyázott a nővéreimre. Itt a kórházban tanultam meg járni is. Sokáig fogtam az anyukám kisujját, de egyszer csak elindultam. Minden másnap kaptam a kezelést, és ilyenkor mindig elaltattak, hogy nyugodt maradjak. Szegény anyukám aztán a kezében tartva, tömegközlekedéssel vitt vissza a szállásunkra. Amikor ezt megtudták a Honvéd kórházban, azonnal intézked- tek, és ezután már mindig mentővel mentünk a kezelésekre. A kioperált szem helyére kaptam protézist. Nem sok szünet volt a kórházak között.

A sok kórház után végre nekem is jutott egy kis gyerekkor, egy kis játék. Kedvenc tevékenységem a hintázás volt. A szoba ajtaján lógott a hintám, és a legtöbb időt abban töltöttem. Mivel kicsi voltam még nem tudtam hajtani, ezért az anyukám lökte mindig. Ez abban az időszakban történt, amikor a sok sugár után hazaengedtek, és várakoztunk, vajon használ-e a rengeteg kezelés. Az orvosok bizakodók voltak, és a szüleim is reménykedtek, hátha megmenthető lesz a bal szemem. Szóval ültem a hintámban, és kértem az anyukámat, hogy lökje meg a hintát. Ő erre azt felelte: „Hiszen itt vagyok, és löklek.” Mivel én ezt nem láttam, és szóltam, ebből rájött, hogy elment a maradék látásom, vagy legalábbis a daganat lett olyan nagy, hogy már nem láttam tőle semmit. Ez elég rémisztő volt édesanyám számára, hiszen bekövetkezett az, amitől tartottak. Minden remény odaveszett. Az egyik pesti kontrol alatt – ahová az egész család elkísért, még az apai nagyszülők is – megállapították, hogy a kicsi daganatok elhalnak, de újak jönnek, és a nagy daganat sosem hal meg. Ezért azt javasolták, hogy a bal szememről is mondjunk le, ki kell operálni. Kobli papa nem értett egyet a műtéttel, mert talán el sem tudta képzelni, hogy hogyan fogok majd vakon élni, de a szüleim a műtét mellett döntöttek. Az orvosok elmondták, hogy már így is csoda, hogy a szervezetem kibírta ezt a rengeteg sugarat, a szívem pedig az altatásokat. De azt is tudni kellett, hogy ahogy a daganatok nőnek, úgy fognak szétnyomni mindent a szemüregben, és borzalmas fájdalmat okoznak majd.

1981. december 16-án volt a műtét. Jobbágyi főorvos úr végezte el Győr- ben, mert a szüleim kérték, hogy itt legyen az operáció. Jól viseltem, és azt mondták, hogy erős voltam. Mindenki meglepődött az én reakciómon. Anya azt mesélte, hogy a műtét előtt megkaptam a koktél injekciómat, és éppen úgy szaladtam a kórházi folyosón, mintha semmit nem kaptam volna. Még a főorvos úr meg is kérdezte, hogy kaptam-e injekciót? A műtét után is hamar felkeltem, és mintha mi sem történt volna. Döbbenten figyelték a nővérek is. Talán ez volt a jó, hogy mindent hamar lereagáltam, és erős voltam. Behoztak nekem egy kisasztalt a kórterembe, hogy azon egyek majd. Még az anyukám sem tudta, hogy fogjon hozzá az egészhez. Én megoldottam. Leültem, és ettem. Úgy mozogtam és járkáltam, mintha ez lett volna a természetes. Karácsony előtt mehettünk haza, december 23-án. Van is egy kép Móniról, és rólam, ahogy mindkettőnknek le van ragasztva a szeme. Az enyém a műtét miatt az övé, meg azért, mert egy jégszilánk ment a szemébe.

Az otthonunkban is éppen úgy viselkedtem, mint a velem egykorúak. Men- tem, és játszottam a gyerekekkel, és próbáltam alkalmazkodni az élethez. Ha most születnék, akkor több remény volna már arra, hogy legalább egy kicsike látásom megmaradjon. Sokat fejlődött az orvostudomány, sokat haladt előre a retinoblastoma kezelésében. Ma már célzott kemoterápiával szépen vissza tudják szorítani a daganatot. Ezzel együtt azonban ez a betegség még mindig a ritka betegségek közé tartozik. Akkoriban azt mondták az orvosok, ha hét évig nem újul ki a daganat, akkor megnyugodhatunk, mert meggyógyultam. Anyuká- mat az emberek azzal próbálták vigasztalni, hogy majd a Szovjetunióban eljön az az idő, amikor szemet fognak beültetni az embereknek, így nekem is. Egy halott ember szemét. Persze anyukám sosem kapaszkodott ilyen reményekbe. Elfogadta a helyzetet, és engem is. Minden erejével azon volt, hogy jól tudjon felnevelni. Talán ez volt a legjobb amit tehetett, hiszen így nekem a vakság volt a természetes közegem, abba nőttem bele. A nővéreimet is figyelték egy ideig, hogy náluk kialakul-e daganatos megbetegedés, de szerencsére semmit sem találtak. Ők teljesen egészségesek maradtak végig, és az ő gyermekeik is. A bal szemüregbe is kaptam protézist. Mivel kék szemem volt az eredeti, ilyen színt szerettek volna a szüleim a protézisbe is, de sajnos sosem sike- rült szép kéket, és egyforma színt csinálni, ezért barnát választottak a kék helyett. A protézist aztán a későbbiek során évente cserélni kellett, hiszen

ahogy nőttem úgy változott a szemüreg is. Még mentünk párszor kontrollra az Amerikai útra. 1982 júliusában, novemberében, 1983 szeptemberében, és tulajdonképpen ez a kontroll volt az utolsó. Igyekeztek a szüleim a rosszat, és a fájdalmat mihamarabb elfelejteni, és arra koncentrálni, hogy otthon vagyok, hogy túléltem ezt a borzalmat. Végre ismét együtt van a családunk.

Megtanulni az otthont,

avagy hogyan tud biciklizni a vak gyerek?

lig értek véget a kórházi kezelések, és a műtétek, máris megérkezett az óvodai behívom. Mivel a helyi óvoda nem volt felkészülve egy vak gyer- mek fogadására – pedig a nővéreim révén ismerték az egész családot, – ezért Budapestre, a Vakok Óvodájába kellett mennem. Teljes nevén Vakok Óvodája, Általános Iskolája, Szakiskolája, Készségfejlesztő Iskolája, Egységes Gyógype- dagógiai Módszertani Intézménye, Kollégiuma és Gyermekotthona volt a neve. Anyukám kérvényezte, hogy még maradhassak otthon a családdal, hiszen idáig a kórházban telt az életem, és még alig voltam a családdal. A kérvényt elfogadták. Igyekeztem beilleszkedni a környezetbe. Anyukám azt mesélte, hogy nem okozott gondot a közlekedés, sem a házban, sem pedig kint az ud- varon, vagy akár az utcán. Előfordult néha, hogy nekimentem ennek-annak, de megszoktam, és nem foglalkoztam vele. Ő titkon féltett, de mégis úgy látta jónak, ha engedi, hogy magam fedezzem fel a körülöttem lévő dolgokat. Nem kapott segítséget senkitől, mindenre magának kellett rájönni, de ő igyekezett engem úgy nevelni, hogy az minél hatékonyabb és eredményesebb legyen, Hamar megtanultam egyedül öltözni, és megkeresni a ruháimat a szekrény- ben. Úgy gondolom, egyáltalán nem voltam lemaradva a velem egykorú gyer- mekektől. Mire oviba mentem, éppen csak a cipőmet nem tudtam megkötni.

A

Kicsit nehezen ment, de ott megtanultam ezt is.

A hinta volt továbbra is a kedvenc játékom. De csak addig amig, meg nem kaptam az első biciklimet, amivel aztán száguldozhattam az utcán. Akik ezt látták, csodálkoztak, és talán még aggódtak is értem, hogy mi lesz most. Egy- általán hogyan tud egy vak gyerek biciklizni. Ez a bicikli még csak háromke- rekű volt, ezzel nem volt nehéz megtanulni. A kerítések mentén mentem, és

a visszaverődő hangokból tájékozódtam. Jól emlékszem arra a napra, amikor anyukámmal együtt mentünk el megvenni a kisbiciklit, majd a szép babako- csimat is. Anyukám persze időnként rám nézett, hogy minden rendben van, de túlságosan sosem féltett.

A biciklizésemet, csak a gyerekek tréfája szakította meg, akik kitalálták, hogy amikor majd megyek, visszafelé elkapnak, és felborítanak a biciklimmel. Ez majdnem sikerült nekik, de én elkezdtem kiabálni, és menekülőre fogtam a dolgot, az anyukám meg hamar kint termett, és rájuk szólt. Egyik nap mentem be a kapun a biciklimmel, és valami furcsát tapintottam: Kérdeztem mi ez? Mindenki nevetett. A malacunk fara volt. Hát ki tudta mit fogtam meg? Ha mostanában felemlegetjük ezt a történetet, még mindig jót nevetünk rajta. Általában ha valahová menni kellett, anyukám biciklivel vitt. Én a kisülésben figyeltem a körülöttem lévő dolgokat. Aztán később, amikor felnőtt lettem, és elkezdtem egyedül közlekedni, akkor jöttem rá, hogy mennyi helyen jártam kiskoromban, amiről nem is tudtam, hogy merre lehet.

Akkoriban még nem volt sok autó, és nagy forgalom, és mi egyébként is egy csendes helyen laktunk. Móni szeretett a nyakában vinni, de én mindig tiltakoztam, mert féltem fent a magasban. Máskor meg megpörgetett, de ha a lábamnál fogva csinálta, azt nem szerettem, mert féltem tőle. Mindig jött aztán mondta: Íriszku mert így hívott, gyere, és már fel is kapott. Mire felo- csudtam volna, már pörögtünk. Amikor megkaptuk az első bakelit lemezját- szót, sokat táncoltunk a kacsa táncra, máskor meg zsipp-zsupp kenderzsuppot játszottunk, és Marinak sikerült elejtenie. Nagyon sírtam, és egy nagy púp lett a fejemen, de ezt is túléltem.

A sofőrként emlegetett Laci bácsi az életünk része maradt, és ha tehette meglátogatott minket. Előfordult, hogy még ajándékot is hozott. A mai na- pig megismer az utcán, és nagyon örül nekem. De mások is jöttek játszani. Szerintem nem nagyon volt az utcában olyan gyerek, aki ne játszott volna velem. Ibi néni, aki a harmadik szomszéd volt, már felnőtt koromban azt me- sélte, hogy az ő fia Attila, akit csak Atinak hívtunk egymás között az utcában, minden nap azt mondta neki reggel, amikor felkelt, hogy ő megy az Íriszhez játszani, hogy ne unatkozzon.

Aztán olyan is akadt, hogy teljesen egyedül voltam, amikor az utca gyerekei óvodában, vagy iskolában voltak. Jól eljátszottam egyedül is.

Sokat babáztam. Fésültem, és öltöztettem őket, megfürdettem, és még a hajukat is megmostam. Főztem nekik ebédet. Nagyon szerettem játszani. Ha elfáradtam, akkor bementem, és a lemezjátszót hallgattam, ilyenkor gyakran megesett, hogy el is aludtam. Ha kint voltam az udvaron leültem a fűbe, és figyeltem a hangokat. Azt hittem, hogy a mókus egy madár, és a vadgalamb hangjáról – amit most már tudom, hogy a vadgalambé, – akkor azt hittem, hogy a lepkéé. Érdekes dolgok ezek, de szépen letisztultak a fejemben, ahogy nőttem. Rengeteget kérdeztem az anyukámtól, de sok mindent, csak nagyobb koromban, vagy felnőttként értettem meg. Egy- szer, amikor sokat ültem behajlított lábbal a fiókom előtt, azt éreztem, hogy tele lett a zoknim tüskével. Kérdeztem anyát, hogyan kerültek a tüskék a zoknimba, de ő csak nevetett, és azt mondta, azok nem tüskék, elzsibbadt a lábad. Mindig ilyen türelmes volt velem, igyekezett mindent elmagyarázni.

Boldog voltam a testvéreimmel is. Hét éves lehettem, Móni meg úgy 13, amikor ültünk a szobában az ajtó mögött, és ő költött egy dalt csak úgy. Megtanította nekem is, aztán együtt énekeltük: Mandarinszki hopp-hopp- hopp. Ő még emlékszik a szövegre, én már csak ennyire. Aztán jót nevettünk az egészen. Azt mondta, ha ezt megtanultam, akkor kötni is megtanít. Én próbálkoztam is, de inkább csak a szemeket sikerült szaporítani.

Anyukám az egyik szobában dolgozott, egy nagy, és hangos gépen ecse- teket vágott. Valami ronda bőrkötényben ült a gép előtt. Én pedig kint játszottam, és őriztem a napos csibéket a teraszon a dobozban. Aranyo- sak voltak. Beszélgettem nekik, és még énekeltem is. Nagyon szerettem az állatokat már akkor is, amikor kicsi voltam. Mindig volt kutyánk, és csibénk, meg malacok is. Sosem féltem tőlük. A lovaktól annál inkább. Azt gondoltam, ezek nagy és hatalmas állatok, és biztosan fel fognak rúgni. Ez egyszer majdnem meg is történt. Akkor még lovaskocsival hordták a szenet, és amikor a közelébe mentem, a ló majdnem felrúgott. Sokáig álmodtam lovakkal, és mindig a ruhás szekrénybe bújtam el előlük. Az ecsetvágós munka után, anyukám nejlon zacskókat hegesztett, és csomagolt. Ezt a munkát addig csinálta, amíg csak engedték a gyárban.

Kiskoromban is, és most is, nagyon szerettem a nyári nyugodt estéket. Olyankor már csend volt, és nyugalom. Mindenki nézte a tévét benn a lakás-

ban, én pedig mindig kimentem az udvarra, és hallgattam a tücskök hangját, aztán bementem a csirke ólba. Ilyenkor már beültek a tyúkok, mind fen ült a káván, én pedig oda mentem hozzájuk szépen csendben, és meg tudtam őket fogni. Nem bántottam, inkább megsimogattam őket, aztán kimentem a kertbe megnéztem van-e eper, és ha találtam csigát bevittem a tyúkoknak. Letettem az egyik tyúk elé, és még félálomban is megette. A kispipiket köny- nyű volt megnézni, de a tyúkokat nappal nem tudtam sosem megfogni, így aztán este, amikor nyugalomban voltak, mindig sikerült. Ilyenkor jöttek a sünik is, mert az ólban sok volt a légy, ők meg azt szeretik. Így sikerült a sünit is megsimogatni. Az ólban volt még egy madárfészek, amiben kismadarakat neveltek a szüleik. Amikor kirepültek, megnéztem milyen is egy madárfészek. Érdekes, nagyon precízen építették fel az ól egyik sarkában. Ezek számomra azért fontos történetek, mert segítettek elképzelni a nem látott dolgokat, állatokat, mert amit nem lehet megfogni, azt nem is tudom elképzelni, de legalábbis nem valósan. Még a plüssök sem adják vissza teljesen az eredetit. Azóta tudom, hogy milyen a medve mancsa, amióta egy kirándulás alkalmá- val a veszprémi állatkertben foghattam. Ott kézbe foghattuk a bogarakat, amiket én nem szeretek. Kacsánk is volt, és egyszer gondoltam, megnézem milyen nagyra nőtt a kacsa. Meg akartam fogni, de ő elszaladt előlem. Addig sikerült kergetnem szegényt, míg le nem szaladt a pincébe. Utána mentem és visszahoztam. Nyuszim is volt. Apa hozta nekem, és én magam gondoztam.

* * *

H

amar eltelt az az egy év halasztás, amit kaptunk az óvodától. Mielőtt bekö- szöntött volna az ősz, a család elment nyaralni. Apukánk sokat dolgozott

a timföldgyár balatonföldvári nyaralójában, és ezért ajándékba kaptunk tőlük egy lehetőséget: 1984 nyarán együtt indultunk a Balatonra. Természetesen a gyár autójával mentünk. Minden este arról mesélt az apu, hogy milyen jó lesz, még komppal is fogunk menni. Nagyon vártam. Furcsa volt számomra idegen emberek között, és idegen helyen, ezért én mindig csak az anyukám mellett voltam. Nem mondom, hogy nem éreztem jól magam, de tudtam, hogy ez nem az én megszokott közegem, és azért volt bennem egy adag félelem.

Az emberek szerettek, és próbáltak a kedvemben járni. A Balatonba anyu- kám mindig egy úszógumival vitt be. Azt nagyon szerettem. Jani bácsi a

nyakában vitt be a vízbe, de ezt is csak elmesélésből tudom. Jani bácsi apa munkatársa volt, és ők is ott nyaraltak a családjukkal. Vidám, kedves ember volt, mindenkit szeretett, na és hát egy vak gyermeknek ki ne akarna örömöt szerezni. Mivel minden idegen volt, erről sajnos nem sok emlékem maradt. Én egyébként is alapból egy visszahúzódó gyerek voltam, és még a rokonoknál sem szerettem. Nagynéném azt mesélte, hogy az anyai nagymama nagyon szeretett engem, sokat vitt a kezében, és még egy esküvő alkalmával táncolt is velem. Legtöbbet anyukám keresztanyukája és a férje jöttek Hollandiából, és mindig csodáltak engem. Hoztak nekem egy zenélő citrom babát, és még sok ajándékot, de a citrom az egyedi volt, mert Magyarországon még nem lehetett ilyeneket kapni akkoriban, csak jóval később. Aztán amikor meghalt a férje Julcsi néni már nem jött többször.

Családunknak ez volt az első, és az utolsó nyaralása, mert többet sosem mentünk. Sajnos sem az idő, sem pedig az anyagi körülményeink nem enged- ték, de megesett, hogy az apu dolgozott olyan helyen, ahol egy strand volt kialakítva, és elmehettünk vizibiciklizni. Máskor egy cukrásznak dolgozott, és rengeteg sütit kaptunk. Hétvégente néha rokonokhoz mentünk, vagy az erdőbe sétálni. Anyukám öccsénél szerettem a legjobban, mert amikor megszületett Roland, és később Diána, az unokatestvéreim, velük sokat tudtam játszani. A későbbiekben ők is sokat voltak nálunk. Az apai unokatestvéreimmel nem sok időt töltöttem. Drága Levéli nagypapa volt aranyos, mert ő egy időben nálunk lakott, és vele is sok időt töltöttem el. Nagyon szerettem fésülni a haját, és ő mindig engedte is. Édesapánk sokat dolgozott még munka után is. Vízveze- ték szerelő volt a szakmája, és nagyon sokan hívták, hogy dolgozzon náluk. Szerették a munkáját, és tisztelték őt. Ha nem másoknak dolgozott, akkor otthon, mindig csinált valamit. Minden tavasszal a kertet rendezte, és saját kezével csinálta meg a fólia sátrat, és ültette be palántákkal. Csinált nekem egy új hintát is, amibe még az unokái is hintáztak. Valamit mindig ötletelt. A házban is ténykedett, és folyamatosan szépítette.

Emellett sajnos ivott, és ahogy a problémák sokasodtak, egyre többet, de a munkáját mindig ellátta. Minket sem bántott sosem, sőt még olyan sem volt, hogy üres kézzel jött volna haza. Minden év augusztusában kirakodó vásárt rendeztek Mosonban, és ő – mivel mosoni volt, – mindig elment. Innen sem jött haza üres kézzel, mindig hozott nekem egy szép fonott kosarat. Mesét

sosem olvasott, de ha jó kedve volt esténként a gyerekkoráról mesélt nekem. Ültem az ágya mellett, és mielőtt elaludt volna, elmesélte, hogy miket csinál- tak a barátaival gyerekként, és miket csinált az ő nagyapja amikor apa volt kicsi. Rengeteg betyár történetet mesélt el. Még arra is emlékszem, hogy cső idomokat szereltünk össze. Kicsi darabokból csavaroztunk össze és lett belőle egy nagy idom, amit aztán ő valahol felhasznált.

Vakoda, leckék braille írógéppel, abakusszal

l kellett kezdenem az óvodát. Hiába küzdöttünk a helyi óvodáknál, 1984 szeptemberében hivatalosan is fel kellett költözöm Budapestre a Vakok Óvodájába, az általam és sokunk által Vakodának emlegetett intézménybe. Újabb kihívással néztek szembe a szüleim, mert meg kellett tanulni vonattal utazni, és aztán még Pesten belül eljutni az oviig. Eleinte taxival próbálkoztak, de aztán az egyre drágább lett, és megesett, hogy kitérőket tettek a taxisok. Ezután megtanultak metróval, és villamossal közlekedni. Ekkor még csak én kaptam kedvezményt az utazáshoz, a szülők csak 50-%-os kedvezménnyel utazhattak. Ha anya éjszakás volt, akkor előfordult, hogy a vonaton tudott csak aludni. Egy egész listányi holmit kellett megvásárolni, amire szükségem volt az oviban, és minden ruhámba bele kellett varrni a 9-es számot. Ezzel különböztették meg a ruháimat másokétól. Búcsút kellett vennem a csalá- domtól, a barátaimtól, és a sok kedves játékomtól. Vége lett a nagy örömnek. Pedig milyen jó is volt otthon játszani a sok szép babával, a babakocsival, és a kedvenc biciklimmel, és a dömperemmel. Az óvodának ezt a szakaszát, ami- kor én bekerültem, előkészítőnek hívták. Még az iskolai bizonyítványomba

E

is bekerült.

Emlékszem, ahogy mentünk fel az ovi lépcsőjén, csak azt mondogattam, hogy fáj a torkom. Hát persze, a sírástól, mert az szorongatta. Alig értünk fel a lépcsőn, egy kisfiú csimpaszkodott apu nyakába. Alig tudták levenni a ne- velők róla. Féltem ott az idegenben, de talán idővel letisztult bennem, hogy itt vagyok a legjobb helyen, mert itt tudják nekem mindazt megtanítani, amire később majd az életemben szükségem lesz.

* * *

agy hálótermekben aludtunk, vaságyakon, és kicsi vas éjjeli szekrényeink voltak. A ruháinkat elzárták, és az otthonról hozott kedvenc dolgainkat is.

N

Azt mondták, majd az édességekből minden uzsonnakor kapunk. Hát én nem nagyon emlékszem rá, hogy túl sokszor kaptam volna az otthonról vitt édes- ségeimből, de még a játékaimat is elzárták. Szilvi, és Kata voltak a barátaim. Gabi néni foglalkozott velünk délelőttönként. Aranyos, kedves tanítónő volt. Még felnőtt koromban is megtaláltam a közösségi oldalon, és kapcsolatban voltunk egészen a haláláig.

Délutánonként játszottunk. Volt homokozó, és csúzda, meg műanyagból házikó. Bent a biciklit és a hintalovat szerettem. Zenét hallgattunk, és énekeltünk. Amikor Zsuzsi vonatosat kellett játszani, azt nem szerettem, és a csoport játékokat sem, mert voltak vad ovis társaim, akik haraptak, csíptek, és még a fülbevalómat is kiszedték folyton. Esténként a háló részen is volt egy Gabi néni, aki nevelő volt, és éjszaka vigyázott ránk. Vele is szerettem lenni. Sokat beszélgettünk, éneke- ket tanított nekem. Valami Musztafa Mohamedről, amit aztán mindig itthon is énekeltem. Kobli mama szerette, ha énekeltem neki. Gabi néninek hosszú haja volt, és mindig megengedte, hogy befonjam neki. Egyszer azonban kikaptam tőle, mert villanyoltás után felkeltem, és az ágyak mögött elmentem, hogy visz- szaszerezzem a babám ruháját. Éppen vissza értem az ágyamba, amikor bejött, és mérges volt rám. Ettől függetlenül aranyos nevelő volt, ő segített megkeresni az elveszett citrom babámat, ami ugyan el volt zárva a nevelők szekrényébe, de mégis valahogy eltűnt onnan. Ő, és a takarítónő megtalálták. Soha többet nem vittem az oviba a citromot magammal. Később aztán felnőtt koromban az öreg- diák találkozón újra beszélhettem vele. Nagyon örültem neki.

* * *

E

bben az évben halt meg a levéli mama. Azért hívtuk így, mert Levé- len lakott. Nagyon szeretett engem, de én sajnos nem emlékszem már rá. Tél volt, és anya csütörtökön jött értem. Meg is lepődtem, hogy miért, amikor elmesélte, hogy azért, mert a mama meghalt. Kobli mama vigyázott rám a temetéskor, nem engedett bemenni a temetőbe. Nagyon hideg volt. A télapót és a bohócokat nem szerettem. Féltem tőlük, talán még magam sem tudom, hogy miért. Pedig mindig kaptunk valamit a

télapótól a cipőnkbe, otthon is, és az oviban is.

Hamar elszaladt ez az év, és végre jött a nyár. Ismét hosszan otthon lehet- tem, és játszhattam Lívivel, a szomszéddal. Volt, hogy átjött hozzánk, de volt, hogy csak a kerítésen keresztül játszottunk. Náluk, hátul a garázsnál, én meg a pincefeljárónál. Babáztunk, és főztünk. Máskor meg fürödtünk a medencében, vagy sátrat építettünk plédekből. Nagyon szerettünk kinn játszani. Akkoriban olyan finom meleg nyarak voltak, még az is kellemes volt, ha esett az eső. Eső után mindig mezítláb futkostunk a pocsolyákban, kergettük egymást. Egyszer kitaláltam, hogy bújjunk el a nővéreim elől. Be akartam szaladni az udvarra, de elfelejtettem, hogy az udvar közepén ott van a medence, Látni ugye nem láthattam. Jól elhasaltam benne. Szerencsére csak vizes lettem, nagyobb baj nem történt. Hát ilyen dolgok is az életem részei voltak. Az is előfordult, hogy Lívi anyukája megkért szedjük le a borsót a kertben, vagy kitaláltuk, hogy kitakarítjuk a csirkeólt. Volt, hogy dömpereztünk. Csináltunk olyat is, hogy Lívi vitt a háromkerekű biciklijén. Én hátul álltam, ő meg tekert, és azt kérte, hogy nézzem meg, minden rendben van-e a biciklivel. Én bolond meg lenyúltam, és jól becsípte a kezem a bicikli. Nagyon sírtam, megsérült a kezem, de rendbe jött. Máskor meg sikerült Lívit hátba dobnom egy féltéglával. A ház előtt találtam a téglát, gondoltam eldobom az útból, de nem hallottam, hogy hol van Lívi. Szerencsére nem lett semmi baja sem. Azt hiszem nem maradtam ki semmi gyermek csínytevésből.

Lívi egyszer mondta, hogy keressünk katicabogarat. Azt sem tudtam mi az, és, hogy hol keressem. Hát elkezdtem a földben túrni, és találtam is valamit: Mondom Lívinek itt a katica. Hát az ugyan nem az volt, hanem egy jó kövér giliszta. Amúgy Líviéknél nem szerettem játszani, mert túl veszélyes volt az udvaruk. Minden talpalatnyi föld le volt náluk betonozva, és be volt építve. Ezért elég szűk és barátságtalan volt. Ez még nem is volt veszélyes, de volt náluk egy szivattyú gödör, amit sokszor, vagy inkább gyakran nyitva hagytak, és ez pont ott volt, ahol a hinta, amiben szerettünk Livivel ülni. és énekelni. Ha én felálltam, és el akartam indulni valamerre, akkor nagyon kellett vigyáz- nom. Egyszer Livi kiáltott rám, hogy álljak meg, mert ott a szivattyú, és nyitva van. De a pincéjük sem volt ettől messze, és egyszer ott is majdnem leestem a lépcsőn. Nem voltam félős, talán inkább elővigyázatos. A lépcsőktől azonban mindig féltem, még ma sem kedvelem őket, és a gödröket, a mélységet sem. Idegen helyen mindig elővigyázatosabb vagyok, és bizonytalan.

A cserebogarakat utáltam, pedig az utca gyerekeinek az volt a mániájuk, hogy ha megjelentek a cserebogarak, azokat kergették sötétedés után, és ha én is kimentem, akkor mindig rám akarták dobni. Fára sosem másztam, és voltak dolgok, amiktől féltem, de azért igyekeztem, ha lassan is, de kipróbálni mindent, mint a nagyok. Megtanultam kerítést mászni, vagy a hinta oszlopára felmászni, és átpördülni a korláton. Nem szerettem, de megcsináltam, mert nem akartam lemaradni a többiektől. Olyan jól ismertem az utcánkat, és a környékét, hogy úgy közlekedtem mintha láttam volna. Akkor még nem használtam botot.

Líviék álandó szomszédok voltak, de a másik oldalunkon többször is költöztek az utcába új szomszédok. Kiskoromban Nagy néniék laktak a szomszédunkban aztán Kati néniék. Lívivel gyakran jártunk be Kati nénihez. Mindig az Öreg Néne Őzikéjét olvasta fel nekünk, már kívülről tudtuk. Aztán Alíz néni költözött a családjával a szomszédunkba, és a mai napig ott laknak. Emlékszem a gyerekei nem hitték el, hogy nem látok, mert olyan ügyesen közlekedtem. Csabával sokat játszottam. Alíz nénitől sok szép babát kaptam, amit Anikó lánya már kinőtt. Egyszer el is vittem magammal az iskolába a szép járós babát. Tönkre is tették az osztálytársaim többet nem tudott járni a baba. Ezután már csak titokban vittem magammal játékokat. A nagy babát is az ágynemű tartóban tároltam, de Mari az osztálytársnőm elmesélte az osztályban, és kérték a fiúk, hogy vigyem le, mert meg szeretnék nézni. Nézés helyett tönkre tették.

* * *

A

nyári szünet mindig olyan hamar eltelt, hogy mire feleszméltem, már megint készülni kellet a visszamenetelre. Akkoriban az ovi után nem az

első osztály következett az iskolában, hanem az átmeneti. Én úgy tudom, erre azért volt szükség, hogy lépést tudjunk tartani a látó gyerekekkel, sőt még kicsit előrébb is jártunk szerintem, mint a látó gyerekek. 1985 szeptemberé- ben megkezdtem az átmeneti osztályt. Szilvi barátnőm, és Kata ovis társam is jöttek velem az oviból, és még sokan mások. Az iskola épülete számomra riasztó volt, mert hatalmas volt, sok folyosóval, és lépcsővel, amit én nagyon utáltam, és féltem rajta. Igyekeztem hamar megtanulni tájékozódni, de mégis olyan elveszettnek éreztem magam abban az óriási épületben. Eleinte sok- szor eltévedtem, és azt sem tudtam, hogy hol vagyok. Ilyenkor előfordult, hogy sírtam.

Ettől kezdve minden szeptember elsején a család Pestre utazott, hogy engem visszavigyenek az iskolába. Miután lepakoltunk, mindig elmentünk vagy a Vidámparkba, vagy pedig az állatkertbe. Emlékszem gyerekkoromból az antilop puha, bársonyos szőrére. Akkor még nem voltak az állatok üveg mögött, és lehetett hallani a hangjukat, a járásukat, és amelyik szelíd volt, azt meg lehetett simogatni. Az állatok mindig közel álltak hozzám, már az is elég, ha csak a hangjukat hallom. Meg aztán – mivel nem egyedüli gyerek voltam,- nem csak azt csináltuk, ami nekem jó, hanem ami a testvéreimnek is. Sosem voltam külön nevelve, hogy ez vakos az meg nem. A nővéreimnek nyilván nagyobb élmény volt az állatkert és a vidámpark, hát mentem velük én is. A vidámparkot nem szerettem annyira, mert féltem a játékokon. Egyszer emlékszem felültem egy lóra, ami körbe, körbe ment. Semmi különleges nem volt benne, de én mégis féltem. Azt gondoltam, hogy le fogok róla esni, ezért aztán meg kellett állítani, és levettek róla. De szerettem a mese csónakot, ami egy barlangszerű szűk helyen ment, és anyuék elmondták, hogy milyen mese figurák vannak a falon. Hasonló volt a barlang vasút is, az egy lassan haladó vonat, ahol szintén mese képek vannak a falon. Az elvarázsolt kastély önma- gában mókás, hiszen ott minden mozog, és kimegy az ember alól a szék, és a lépcső. Ott érdekes módon nem féltem, és a szellemvasútban sem. Ami nem ment vadul, az mindig mókás volt.

A kellemes kirándulás után, aztán mindig eljött az a borzalmas búcsú, amikor a család haza ment, és én ott maradtam. Ilyenkor ismét minden alka- lommal sírtam. Ha kedves nevelő volt ott, akkor igyekezett megvigasztalni. Persze nemcsak engem kellett, hanem sokunkat, hiszen mindenki szomorú volt, mert ott kellett maradnunk. Hatalmas hálótermek voltak itt is, amelyek egymásból nyíltak, és a folyosóról is meg lehetett őket közelíteni. Én minden éjjel eltévedtem, ezért nagyon utáltam kimenni a vécére, mert sosem talál- tam meg az ágyamat. Még itt is vaságyakon aludtunk. Mindenkinek egy szék volt az éjjeli szekrénye, és minden reggel az volt a szokás, hogy az ágyat le kellett teríteni egy ronda terítővel. Látni ugyan nem láttam, de a tapintása miatt gondoltam rondának. Ez ma sincs másként. Hiába mondja nekem egy látó ember, hogy az szép, ha nincs kellemes tapintása, akkor nem szép. Meg talán valamelyikünk kitalálta, hogy ronda, és aztán rajta maradt, akkor is, ha nem volt az. Nagy vaságyak voltak, ezért a terítő is nagy volt, mi meg kicsik,

mondhatom meg kellett vele birkózni, mire szépen rátettük, és elsimítottuk. A széket pedig fel kellett akasztani az ágy végére lábával felfelé. Ez egy kicsit veszélyes volt, ha nem figyeltünk, akár meg is fejelhettük. A ruháinkat is elzárták, és csak minden héten csütörtökön vették elő a kimenő ruháját an- nak, aki hazament. A játékainkat magunknál tarthattuk, az otthonról hozott csomagot pedig a társalgóban elhelyezett szekrénybe, majd az osztályunkba vittük. A társalgóban akkor voltunk, ha nem volt óránk, vagy később, amikor nagyok voltunk, itt néztük a tévét. Igen, néztük. Sosem használjuk azt, hogy hallottam, vagy hallom. Néztem, láttam. Ebbe nőttem bele, és nekem ez a ter- mészetes, de szerintem, akik akkor velem együtt voltak, mind így gondoljuk. Nem tapogatunk, fogdosunk, ezeket a szavakat utálom.

Minden étkezésnél sorakozó volt, és mindenkinek volt egy idősebb segítője. Nekem Ági volt. Ági aranyos, és gondoskodó egyéniség volt. Minden reggel elkísért az osztálytermemig, és, ha kellett, meg is vígasztalt. Olyan pótanya volt nekem. Ennek a segítségnek ez is volt a szerepe, hogy a nagyobbak felka- rolják az újakat, és a kicsiket. Egyforma volt a köpenyünk, ami inkább kötény volt, mint köpeny. Lépcsőn kellett menni az ebédlőbe, és én mindig nagyon lassan mentem, mert nem mertem lemenni a lépcsőn. Volt, hogy sírtam. Ju- dit és Szilvi voltak mögöttünk. Ági húzott Judit meg tolt, hogy haladjunk a lépcsőn. Nem mertem váltott lábbal menni, ezért nagyon lassan haladtunk. Sok időbe telt, mire megtanultam rendesen váltott lábbal menni a lépcsőn normál tempóban.

Egyik reggel a Tv macis könyvemet vittem magammal a kezemben. Ahogy a lépcsőn mentem, kiesett a kezemből. Kiabáltam, hogy „a macis könyvem!” Maci formája volt a könyvnek, én nem láttam, ezért olvasni sem tudtam belőle, de mégis kaptam egy ilyen könyvet, mert kaptak a nővéreim is. Mindenhová vittem magammal, olyan jó érzés volt.

Arra nem emlékszem mért jártunk az alagsorba fürdeni, de borzalmas volt. Egy hatalmas fürdő, ahol csak akkor jött a melegvíz, ha a fűtő engedte. Sokáig jártunk ide fürdeni, és elég nagy volt itt a káosz. A hatalmas térben körben padok álltak, ahová pakolhattunk, és zuhanyzók, ahol fürödtünk. De olyan zaj volt itt, mivel sokan voltunk, hogy képtelenség volt tájékozódni. Sosem találtam meg a holmim, csak nehezen, addigra már mindig nagyon fáztam. Örültünk, amikor ennek a fürdési korszaknak vége lett. Igazgató váltás volt,

ekkor került az iskolába Helesfai Kati néni. Aranyos volt, nagyon szerette a gyerekeket. Csupa szív, és lélek ember.

Elfoglalt személyiség volt, mert mégis csak az iskolát vezette, de ha jött a folyosón, mindig volt hozzánk néhány kedves szava, egy pillanatra mindig körbevettük őt. Gyakran mesélte, hogy a szívéhez közel kerültünk, hiszen ő éppen akkor jött oda az iskolába, amikor mi, Szilvi és én kicsik voltunk. Azt hiszem, ő erre a munkára, erre a hivatásra született. Sokat tett értünk, és most, felnőttként azt gondolom, ha akkor, ott gyerekként úgy éreztem, hogy nehéz, és félelmetes az iskola, mégis ott voltam a legjobb helyen, ott tudták megalapozni az életemet. Felnőttként is sikerült kapcsolatba lépnem Kati nénivel, éppen olyan kedves és szeretetteli, mint amikor kicsi voltam. Az öregdiák találkozón azt mondta, hazajött. Még mindig olyan lelkesen mesélt nekünk, mint régen. Előfordult, hogy felnőttként valamilyen rendezvényen találkoztam vele, azonnal odajött hozzám, szeretettel megölelt, és volt hozzám néhány kedves szava. Boldog vagyok, hogy még felnőttként is kapcsolatban lehetek vele.

Amikor az iskolába került, azon dolgozott, hogy minél modernebbé tegye. Sikerült is, mert idővel megszűnt az alagsori fürdés, és volt rendesen fűtés is. A hálótermeket is átalakították, és a következő évtől, már voltak rendes ágyak, és szekrényeink is. Az egybe nyíló hálóknak annyi előnye volt, ha esténként felolvastak a nevelők, vagy magnóról hallgattunk mesét, akkor mindenki jól hallhatta. Az átmeneti osztályban megtanultunk írni, olvasni, és minden alapvető dolgot, ami az iskolakezdéshez szükséges volt.

* * *

A

hogy nőttünk, úgy neveltek minket egyre jobban az önállóságra. Minden este kötelező volt a fehérneműmosás, és mosás után ki kellett centrifu- gázni, és teregetni. Minden este más, és más csinálta ezt a feladatot. Még a

fürdőszobát is fel kellett törölni.

Voltak speciális eszközeink: a tanuláshoz. A braille tanuláshoz szöges táblát és hatrekeszes dobozt használtunk. A cipőfűzést is egy fa cipőtalphoz ha- sonlító valamin próbáltuk. Az órát egy nagy kerek órán tanultuk meg, amin braille pontok voltak, és két mutató. A nagy mutató, és a kicsi. Ezek körbe forgathatók voltak. Ahogy haladtunk előre minden évben több segédeszközt

használtunk. Később volt tört dobozunk a matematikához, körző, és vonalzó, számegyenes, és még sorolhatnám. Környezet órákon foghattunk kitömött állatokat, és voltak tapintható térképek, és földgömb is volt. Az iskolában volt egy terem, amelynek minden falát fából készült domború térkép borí- totta. Én persze sosem igazodtam ki rajtuk. Abakuszon tanultunk számolni. Az abakusz a historikusok szerint az első számolóeszköz, amelynek ősi for- máit szinte minden ókori kultúrában megtalálták. Általában néhány vékony rudat-pálcát tartalmaz, amelyek mindegyikén meghatározott számú, esetleg különböző színű, csúsztatható korong vagy golyó található. Ezek segítségével végzi el a kezelő az összeadás, a kivonás műveletét. Mi nemcsak kivontunk, és összeadtunk rajta, hanem osztottunk, szoroztunk, és még a tizedes törteket is azon számoltuk. A braille írógépet az iskola adta, a braille könyveket pedig az iskola nyomdájából hoztuk. A nyomda az udvar végében volt. Ekkor még lemeznyomással készültek a könyvek, ma már számítógéppel. Ahogy a látó gyerekek a betűk formáját tanulják meg, amikor írni és olvasni tanulnak, addig a vak gyerekek a hat pontos rendszerben a hat pont kombinációit tanulják. Azt, hogy melyik betűnek mi a pontszáma. Mi nem a formákat, hanem a pontszámokat tanultuk meg.

Új gyerekek is csatlakoztak az osztályunkhoz. Voltak nevelők, akiket egy kicsit jobban lehetett szeretni, és talán megpróbálták pótolni a szüleink hiányát. Délutánonként kijártunk játszani az udvarra. Itt volt mászóka, és egy fa vonat, mozdonnyal, meg egy fa krokodil. Sosem sikerült megtalálnom őket. Itt is a nagy tér volt a gond. Nem voltam ügyes a tájékozódásban,